Справа №522/18503/24-Е
Провадження №2/522/2565/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року   м. Одеса

Приморський районний суду м. Одеси у складі:
головуючої – судді Косіциної В.В.,
за участі секретаря судового засідання – Гресько Б.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні зі стягненням компенсації вартості часток,-
ВСТАНОВИВ:
22 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні зі стягненням компенсації вартості часток, у якій позивачка просить суд:
- припинити право власності ОСОБА_1 на спадкове майно, а саме, 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 та 1/4 частку т/з TOYOTA VENZA, рік випуску – 2012, д/н – НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 ;
- визнати право власності на вказані об`єкти за ОСОБА_2 ;
- стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частко у вказаних об`єктах рухомого та нерухомого майна у розмірі 1 078 531,33 гривень;
- здійснити розподіл судових витрат.
За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Павлик І.А.
Ухвалою суду від 19 грудня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Встановлено, що розгляд справи здійснюватиметься в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачці 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання по справі призначено на 22 січня 2025 року.
У підготовче засідання, призначене на 22 січня 2025 року учасники справи – не з`явилися. Підготовче засідання відкладено на 11 березня 2025 року.
10 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача – адвоката Іванової Ганни Степанівни надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 11 березня 2025 року учасники справи – не з`явилися. Підготовче засідання відкладено на 01 травня 2025 року.
31 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від ОСОБА_3 надійшов відзив, у якому відповідачка просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
31 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача – Іванової Ганни Степанівни надійшла заява про розгляд справи без участі.
31 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача – Іванової Ганни Степанівни надійшла заява про врегулювання спору за участі судді, у якій заявник просив призначити по справі процедуру врегулювання спору за участі судді для досягнення примирення сторін.
31 березня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача – Іванової Ганни Степанівни надійшла заява про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу.
01 травня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача – адвоката Артем`євої Кристини Миколаївни про відкладення розгляду справи.
У підготовче засідання, призначене на 01 травня 2025 року учасники справи – не з`явилися. Підготовче засідання відкладено на 12 червня 2025 року.
12 червня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшло клопотання представника позивача – адвоката Артем`євої Кристини Миколаївни про розгляд справи без участі.
У підготовче засідання, призначене на 12 червня 2025 року учасники справи – не з`явилися. Ухвалою суду від 12 червня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача про врегулювання спору за участі судді – відмовлено. Закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.
У судове засідання, призначене на 14 липня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання оголошено перерву до 02 жовтня 2025 року.
01 жовтня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача – адвоката Пивоварського Володимира Євгенійовича надійшло клопотання про визнання доказу недопустимим/неналежним/недостовірним, у якому заявник просив визнати довідку про оцінку вартості об`єкта нерухомого майна та посилання на ресурси «AUTO.RIA» недопустимими та неналежними доказами.
У судове засідання, призначене на 02 жовтня 2025 року з`явився представник позивача та представник відповідача. Ухвалою суду від 02 жовтня 2025 року зупинено провадження у справі до закінчення перегляду ВП ВС справи №466/2128/23.
На підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси – Шарага А.О. від 29.04.2026 року №1339/26, було проведено повторний автоматизований розподіл справи між суддями, за наслідками якого вона передана на розгляд судді Косіциній В.В.
Ухвалою суду від 01 травня 2026 року справу прийнято до розгляду. Поновлено провадження у справі. Розпочато судовий розгляд справи з початку. Судове засідання у справі призначено на 04 червня 2026 року.
У судове засідання, призначене на 04 червня 2026 року з`явився представник відповідача. Інші учасники справи у судове засідання – не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду. Ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання суд перейшов до стадії ухвалення рішення. Встановлено, що текст рішення буде проголошено 15 червня 2026 року.
Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 13.02.1998 №0327, квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної власності ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 у рівних частках.
На підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.03.2016 №5-33, ОСОБА_4 успадкував у власність 1/3 частку квартири АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією з ДРРП.
Також, ОСОБА_4 належав на праві власності т/з TOYOTA VENZA, рік випуску – 2012, д/н – НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ №2880222.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, що підтверджується наявними у справі матеріалами.
ОСОБА_1 як спадкоємцю ОСОБА_4 належить на праві власності:
- на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2024 №6-1707 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 ;
- на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2024 №6-1708 1/4 частка т/з TOYOTA VENZA, рік випуску – 2012, д/н – НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 як спадкоємцю ОСОБА_4 належить на праві власності:
- на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2024 №6-1714 1/3 частка квартири АДРЕСА_1 .
У позовній заяві позивачка зазначає про те, що 3/4 частки т/з TOYOTA VENZA, рік випуску – 2012, д/н – НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 належать ОСОБА_2 .
Вказана обставина не заперечувалася відповідачкою під час розгляду справи.
Звертаючись до суду із позовом, позивачка зазначає про те, що на теперішній час сумісне проживання позивача та відповідача є неможливим, оскільки існує повна психологічна несумісність відповідача та позивача при будь-яких можливих контактах через взаємні неприязні стосунки між сторонами справи в силу віку відповідачки. Тому, позивачка фактично позбавлена можливості користуватися спільним майном. Вказує, що відповідачка проживає в квартирі, виділити її в натурі не вбачається за можливе, а транспортний засіб перебуває в її користуванні. Позивачка зазначає, що у зв`язку із неможливістю спільного володіння та користування майном, існують підстави для припинення права власності та стягнення з відповідачки грошової компенсації.
Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен зі співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Згідно зі статтею 364 ЦК України, яка має назву «Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності», право на отримання одним зі співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки від інших співвласників визначено саме за умови неможливості виділу її в натурі.
Отже, приписи статті 364 ЦК України хоч і визначають можливість отримання одним зі співвласників такої компенсації, проте не встановлюють умов чи обставин, за яких стягнення такої компенсації можливе в судовому порядку за умови відсутності згоди інших співвласників.
Водночас у статті 365 ЦК України визначено по суті зворотній механізм, а саме припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників: право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Отже, і стаття 364, і стаття 365 ЦК України визначили механізми припинення для одного чи декількох співвласників частки у праві на об`єкт спільної сумісної власності, і такий механізм залежить від правового результату, якого хоче досягнути співвласник, який ініціює вирішення спору.
Аналіз наведених приписів ЦК України дає підстави для висновку, що як механізм, визначений статтею 365 ЦК України, для якого законодавець визначив умови застосування, так і механізм, встановлений статтею 364 ЦК України, з урахуванням урегульованих у пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, повинен враховувати певні критерії, які спонукають суд під час вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, враховувати баланс інтересів сторін.
Саме тому, під час вирішення подібної категорії спорів суд має встановити: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі у справі; чи сплачують інші співвласники, які володіють та користуються майном, матеріальну компенсацію позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.
Механізм реалізації статті 364 ЦК України, що був закладений законодавцем з метою вирішення спорів, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, з огляду на принципи розумності, добросовісності та справедливості не може функціонувати без урахування спроможності інших співвласників виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно, щоб це не становило надмірного тягаря для них.
Оцінюючи категорію платоспроможності в широкому її розумінні з метою застосування механізму, визначеного статтею 364 ЦК України, потрібно враховувати, що це не лише про економічну складову, а й про врахування конкретної життєвої ситуації, в якій виник спір, саме тому питання платоспроможності, яке суд має дослідити, виходить за межі звичайних математичних розрахунків.
Платоспроможність особи формується не лише за розміром доходу, а й обставинами та способом життя, які сприяють або обмежують її фінансову свободу. У жодному разі платоспроможність не зводиться до відомостей, отриманих із банківських рахунків чи довідки про доходи з місця роботи. Таку спроможність потрібно оцінювати комплексно - з урахуванням наявності майна, доступу до джерел доходу, соціального статусу, віку, стану здоров`я, витрат на базові потреби тощо.
Баланс інтересів сторін у наведеній категорії спорів також залежить від того, яким є об`єкт права спільної власності. Оскільки у цій справі йдеться про стягнення компенсації за частку у квартирі, за умови, що частка позивачки у праві власності на таку квартиру є більшою, ніж сукупно частки у праві, які належать відповідачам, то Велика Палата Верховного Суду вважає за неодмінне звернути увагу на поняття «житло».
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (стаття 47 Конституції України).
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Ґіллоу проти Сполученого Королівства» (Gillow v. the U. K.) від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Ларкос проти Кіпру» (Larkos v. Cyprus) від 18 лютого 1999 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, які визначені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатися як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
До того ж втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82).
Ураховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, ЄСПЛ надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 60). Навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом з огляду на відповідні принципи статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60 - 63; рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21 - 23; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42 - 45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальних вимог було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги під час вирішення питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 110).
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, відповідно до яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
Наведені вище критерії, сформульовані в практиці ЄСПЛ, підтверджують, що втрата єдиного житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції. Таке втручання допускається лише за умови, що воно переслідує легітимну мету, є пропорційним та супроводжується достатніми процесуальними гарантіями, зокрема можливістю незалежного суду оцінити співмірність заходу з урахуванням конкретних обставин справи.
ВП ВС у постанові від 10 грудня 2025 року у справі №466/2128/23 вказав, що у справі про припинення права власності та стягнення грошової компенсації виконання рішення про стягнення з відповідачів компенсації за браком у них реальної платоспроможності неминуче призведе до примусової реалізації всієї квартири з прилюдних торгів у виконавчому провадженні. Отож єдине житло відповідачів буде відчужене з метою задоволення вимог позивачки, яка на момент набуття 3/5 часток квартири знала про її неподільність та про те, що інші співвласники постійно проживають у ній.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що легітимна мета захисту майнових інтересів позивачки як співвласника більшості (реалізація права на компенсацію замість неможливого виділу в натурі) не може виправдовувати настільки крайнього втручання у право відповідачів на житло, як повна втрата єдиного місця проживання. Такий захід не є пропорційним, оскільки позивачка має альтернативні способи розпорядження своєю часткою (зокрема, продаж з дотриманням переважного права інших співвласників відповідно до статті 362 ЦК України), тоді як відповідачі не мають реальної можливості зберегти своє єдине житло під час примусового виконання рішення.
Ненаведення у судовому рішенні оцінки реальної платоспроможності відповідачів, наявності в них іншого житла та наслідків примусового виконання у виді втрати єдиного житла свідчить про порушення процесуальних гарантій, потрібних для дотримання принципу пропорційності, сформульованого ЄСПЛ. Отже, застосування частини другої статті 364 ЦК України у спосіб, що призводить до автоматичного задоволення вимог позивача незалежно від наслідків для відповідачів, суперечить як національним засадам добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), так і конвенційним стандартам захисту права на житло.
Велика Палата Верховного Суду вказала, що під час вирішення спорів за вимогою одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні, яким є житло, шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, підлягає врахуванню майновий стан відповідача (відповідачів), а саме можливість сплатити компенсації вартості частки, право позивача на яку припиняється та передається відповідачу (відповідачам), та чи не призведе виконання відповідного рішення про стягнення компенсації до звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншим співвласникам відповідним судовим рішенням.
Присудження компенсації на користь одного співвласника вартості його частки з інших співвласників за умови неможливості виділу її у натурі з неподільної речі не може відбуватися, якщо виконання такого рішення призведе до звернення стягнення на цю ж річ, яка є єдиним житлом.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що право на житло має високу соціальну цінність, оскільки становить одну з основоположних засад гідного існування людини, її фізичної та моральної цілісності, а також стабільності сімейних і соціальних зв`язків. Захист цього права особливо посилюється, коли йдеться про єдине житло особи, втрата якого може призвести до бездомності та істотного погіршення умов життя (стаття 47 Конституції України у системному зв`язку зі статтею 8 Конвенції).
У демократичному суспільстві держава, зокрема через судову владу, зобов`язана забезпечувати ефективну охорону права на житло від непропорційного втручання, навіть якщо таке втручання ґрунтується на законних майнових інтересах інших осіб. Реалізація права одного співвласника на компенсацію частки в праві на неподільну річ не може мати пріоритету над конституційно значущим правом інших співвласників на збереження єдиного житла, якщо виконання відповідного рішення неминуче призводитиме до його втрати без надання адекватних гарантій чи альтернатив.
З урахуванням надзвичайно високої соціальної цінності права на житло та практики ЄСПЛ, яка розглядає втрату єдиного житла як крайню форму втручання у фундаментальні права людини, суди під час застосування частини другої статті 364 ЦК України до спорів щодо житлової нерухомості зобов`язані оцінювати наслідки задоволення позову для всіх співвласників, забезпечуючи пріоритет збереження житла над суто майновими претензіями, якщо останні можуть бути реалізовані альтернативними способами без порушення фундаментальних прав особи.
Велика Палата Верховного Суду наголосила, що суди мають розглядати кожну справу з урахуванням конкретних обставин, зокрема характеру права спільної власності (сумісна чи часткова), суб`єктного складу учасників (особи, які перебували або перебувають у шлюбних чи сімейних відносинах, чи сторонні між собою особи), виду об`єкта права спільної власності (рухоме майно чи житлова нерухомість), значення цього об`єкта для відповідача (відповідачів) як єдиного чи іншого місця проживання, а також реальних наслідків можливого примусового виконання судового рішення про стягнення грошової компенсації для реалізації конституційного права на житло, гарантованого статтею 47 Конституції України та статтею 8 Конвенції. Лише за умови встановлення сукупності таких самих або подібних за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями обставин правовий висновок Великої Палати Верховного Суду може бути застосований судом як релевантний. За відсутності такої подібності суди зобов`язані самостійно визначати зміст прав та обов`язків сторін, керуючись безпосередньо приписами матеріального закону та загальними засадами цивільного законодавства, зокрема добросовісності, розумності та справедливості (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), без механічного перенесення висновків, сформульованих за інших фактичних обставин.
Так, у позовній заяві позивачка просить припинити її право власності на 1/3 частки у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 , визнати право власності на вказану частку за відповідачкою та стягнути грошову компенсацію.
Вказує, що вартість 1/3 частки становить 891 826,33 гривень.
На підтвердження вартості частки у нерухомому майні, позивачкою було подано копію довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 17.10.2024, зі змісту якої вбачається, що вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2 675 479,10 гривень.
У відзиві на позовну заяву відповідачка посилається на те, що задоволення позову в даному випадку призведе до порушення балансі інтересів сторін.
Суд частково погоджується із такими доводами з огляду на наступне.
Згідно відповіді з Державного реєстру фізичних осіб – платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та/або суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи від №2880189, загальний дохід відповідачки у період з 1 кварталу 2021 року по 2 квартал 2026 року склав 800,00 гривень.
При цьому, із відповіді з Єдиного державного реєстру транспортних засобів щодо наявності ТЗ за параметрами власника або ТЗ №2880216, відомості про зареєстровані за відповідачкою транспортні засоби – відсутні.
Також, відсутні будь-які інші зареєстровані на праві власності об`єкти нерухомого майна окрім 2/3 часток квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями з ДРРП №481687417.
Під час розгляду справи, позивачем та її представником не доведено, що ОСОБА_2 отримує будь-який інший дохід, має відкриті рахунки або вклади у банках, зареєстроване право власності або майнові права на будь-які інші об`єкти рухомого або нерухомого майна, які б підтверджували достатній рівень платоспроможності відповідачки.
Вказане вище свідчить про те, що рівень доходів свідчить про неспроможність відповідачки виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на квартиру та становитиме для неї надмірний тягар.
Як вже було встановлено судом, будь-які інші об`єкти нерухомого майна не зареєстровані за позивачкою.
При цьому, належний учасникам справи на праві власності об`єкт нерухомого майна є місцем реєстрації ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 25.07.2023 №С1-144154-ф/л.
Факт проживання ОСОБА_2 у спірному об`єкті нерухомого майна не заперечується ні позивачем ні відповідачем.
Тобто, квартира АДРЕСА_1 є єдиним житлом ОСОБА_2 , де остання проживає.
У зв`язку з чим, ухвалення рішення про задоволення позову в цій частині призведе до того, що виконання відповідного рішення про стягнення компенсації матиме наслідком звернення стягнення на ту частку, право на яку передано іншому співвласнику відповідним судовим рішенням, тобто, призведе до позбавлення ОСОБА_2 єдиного житла, де остання зареєстрована та проживає.
Також, заявляючи вимогу про припинення права власності, позивачка не надала жодного доказу на підтвердження того, що позивачка позбавлена можливості користуватися спільною квартирою, або відповідачка чинить їй перешкоди у користуванні таким об`єктом нерухомого майна.
Не доведено і ту обставину, що належну на праві власності позивачці частку не можна виділити в натурі, оскільки, нею не подано висновок судової будівельно-технічної експертизи, який би підтверджував вказану обставину. Клопотань про призначення експертизи з метою визначення того, чи може бути виділена належна позивачці частка під час розгляду справи – не подавалося.
Суд також зауважує, що позивач не позбавлений права продати належну їй частку та отримати за неї відповідну грошову компенсацію.
Вирішуючи позовні вимоги, що стосуються об`єкта нерухомого майна, суд виходить також з того, що відповідачка є людиною похилого віку, якій на момент ухвалення рішення виповнилося 90-то років.
За таких обставин, суд вважає, що задоволення позову в частині припинення права власності на 1/3 частку квартири, визнання за відповідачкою права власності на вказану частку та стягнення з останньої грошової компенсації не носить легітимної мети майнових інтересів позивачки як співвласника та не може виправдовувати настільки крайнього втручання у право відповідачки на житло, оскільки, рівень платоспроможності, відсутність в останньої зареєстрованих на праві власності об`єктів нерухомого майна, реєстрація та постійне проживання у спірному об`єкті нерухомого майна можуть призвести до того, що виконання рішення про стягнення компенсації призведе до втрати ОСОБА_2 єдиного житла. Більше того, обраний позивачем захід не є пропорційним оскільки позивачка має альтернативні способи розпорядження своєю часткою (зокрема, продаж з дотриманням переважного права інших співвласників, виділ, самостійне користування, стягнення грошових сум за користування житлом тощо).
Тому, з урахуванням зазначеного, суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, що стосуються об`єкта нерухомого майна.
У позовній заяві позивачка також просить суд припинити право власності на 1/4 частку т/з TOYOTA VENZA, рік випуску – 2012, д/н – НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 , визнати право власності на вказану частку за відповідачкою та стягнути з неї грошову компенсацію. Вказує, що позивачка фактично позбавлена можливості користуватися транспортним засобом, оскільки, він перебуває у користуванні відповідачки.
Відповідно до статті 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.
У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо, зокрема, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, а таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. 
Транспортний засіб є вочевидь неподільною річчю, оскільки, його не можна поділити без втрати його цільового призначення.
У зв`язку з чим, залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із співвласників, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший співвласник, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і сьомій статті 41 Конституції України за відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації за користування такою річчю.
У судовому засіданні, призначеному на 04 червня 2026 року представниця відповідачки підтвердила ту обставину, що спірний транспортний засіб використовується відповідачкою у власних цілях.
Тобто, виникла ситуація, за якої позивачка та відповідачка є співвласниками неподільної речі, та остання фактично позбавлена можливості користування такою річчю та впливати на її долю, оскільки, спільне користування такою річчю є неможливим з огляду на її неподільність та перебування у користуванні позивачки, у зв`язку з чим, суд вважає, що в даному конкретному випадку наявні підстави для застосування положень статті 365 ЦПК України.
При цьому, задоволення позову в цій частині не призведе до невиправданого втручання у право власності, оскільки, не призведе до невиправданого втручання у право власності, не завдасть істотної шкоди відповідачці та членам її сім`ї на відміну від стягнення компенсації за частку в об`єкті нерухомого майна, де відповідачка фактично могла б бути позбавлена єдиного житла. 
Визначаючи розмір вартості частки транспортного засобу, позивачка виходила з того, що середньоринкова ціна такого транспортного засобу на веб-порталі auto.ria складає 746 820,00 гривень, у зв`язку з чим, просила стягнути з відповідачки грошову суму у розмірі 186 705,00 гривень.
У відзиві на позовну заяву відповідачка посилається на те, що такі відомості не можуть достовірно та об`єктивно відображати вартість частки, що підлягає компенсації, оскільки, належним або допустимим доказом такої частки має бути звіт про оцінку вартості транспортного засобу.
Суд частково погоджується із такими доводами з огляду на наступне.
Відповідно до ст.12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», - звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору.
Вартість спірного майна не може бути визначена на власний розсуд сторони, а має бути підтверджена доказами, при цьому позовна заява повинна містити посилання на такі докази у відповідності до вимог п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України.
Проте, позивачка не надала звіт про оцінку транспортного засобу, який би підтверджував його вартість.
В той же час, до позову позивачкою доданою копію свідоцтва про право на спадщину від 22.07.2024 №6/1708, зі змісту якого вбачається, що вартість 1/4 частки транспортного засобу становить 124 665,50 копійок.
Позивачкою не надано будь-яких інших доказів на підтвердження того, що вартість її частки у спільному майні є вищою.
Слід також зауважити, що суд не є особою, яка володіє спеціальними знанням, та яка б могла визначити вартість об`єкта рухомого майна на власний розсуд.
Тому, вартість 1/4 частки транспортного засобу, яка належить позивачці та яка підлягає стягненню з відповідачки становить 124 665,50 гривень.
У відзиві на позовну заяву відповідачка посилається на те, що вимога про визнання права власності за іншою особою не є належним способом захисту прав позивачки.
Проте, з такими доводами не можливо погодитися з огляду на наступне.
У постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16 Верховний Суд України погодився із висновками колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 13 липня 2016 року, зокрема щодо наявності підстав для припинення права спільної часткової власності на частину нежитлового приміщення, визнання за позивачем права власності на зазначене майно та стягнення на користь відповідача грошових коштів, що знаходяться на депозитному рахунку суду. Разом з тим, позовних вимог про визнання права власності на спірну частину нерухомого майна у зазначеній справі заявлено не було.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості.
Аналіз зазначених приписів Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що державний реєстратор одночасно зі здійсненням реєстрації припинення речового права проводить державну реєстрацію набуття відповідного права чи обтяження шляхом виконання судового рішення про одночасне визнання такого речового права або шляхом відновлення попереднього запису про речові права.
Постанова Верховного Суду від 9 вересня 2024 року у справі № 671/1543/21 містить правові висновки про те, що за умови доведення наявності підстав, передбачених частинами першою та другою статті 365 ЦК України, для припинення права на частку у спільному майні, право відповідача на таку частку підлягає припиненню. З метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності за позивачем судам доцільно задовольняти одночасно з вимогою про припинення права власності на частку у спільному майні й заявлену вимогу про визнання права власності на неї за співвласником.
За таких обставин, вимога про визнання за відповідачкою права власності спрямована з метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності на транспортний засіб.
Тому, враховуючи те, що відповідачка є співвласником неподільної речі, та фактично позбавлена можливості користування такою річчю та впливати на її долю, беручи до уваги те, що вартість частки підтверджується наявними у справі доказами, а вимога про визнання за відповідачкою права власності спрямована з метою уникнення ситуації правової невизначеності, недопущення спору при проведенні державної реєстрації права власності на транспортний засіб, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову в цій частині, припинення права власності позивачки на 1/4 частки спірного транспортного засобу, визнання права власності на вказану частку за відповідачкою та стягнення з відповідачки грошової компенсації частки у розмірі 124 665,50 гривень.
На підставі зазначеного, керуючись ст.ст.2, 4, 12, 13, 27, 64, 76, 81, 95, 133, 141, ч.4 ст. 223, ч. 2 ст. 247, 258-259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у майні зі стягненням компенсації вартості часток – задовольнити частково.
Припинити право власності ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП – НОМЕР_3 на 1/4 частку транспортного засобу TOYOTA VENZA, рік випуску – 2012, державний номер – НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_2 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП - НОМЕР_4 право власності на 1/4 частку транспортного засобу TOYOTA VENZA, рік випуску – 2012, державний номер – НОМЕР_1 , номер кузова – НОМЕР_5 .
Стягнути з відповідачки - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_2 , РНОКПП – НОМЕР_4 , на користь позивачки - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_3 , РНОКПП – НОМЕР_3 , компенсацію вартості частки у розмірі 124 665 (сто двадцять чотири тисячі шістсот шістдесят п`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.
У задоволенні інших позовних вимог – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом 30-ти днів з дати складання повного тексту рішення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення складено та підписано 15 червня 2026 року.

Суддя      Косіцина В.В.