справа № 755/17693/24
головуючий у суді І інстанції Марфіна Н.В.
провадження № 22-ц/824/1088/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України

19 травня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І., 
суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року
у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, -
в с т а н о в и в :
У жовтні 2025 року ТОВ «Євро-Реконструкція» звернулося до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, у якому просило суд: стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення/постачання теплової енергії, та абонентської плати у сумі 44 067 грн 98 коп.; інфляційну складову боргу у сумі 8 846 грн 64 коп., 3 % річних у сумі 2 568 грн 47 коп. та судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору.
Позов обґрунтовано тим, що відповідачі зареєстровані та є мешканцями квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а позивач надає для зазначеного будинку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. 
Відповідачі з травня 2017 року не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, з січня 2016 року за послуги з постачання гарячої води, та з листопада 2021 року за абонентське обслуговування, що обумовило виникнення заборгованості, яка станом на 01 серпня 2024 року становить 44 067 грн 98 коп., відповідачі як боржники, що прострочили виконання грошового зобов`язання, на підставі положень статті 625 ЦК України зобов`язані також сплатити зазначену суму боргу з урахуванням інфляційної складової та трьох процентів річних.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року задоволено позов ТОВ «Євро-Реконструкція».
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» заборгованість за послуги з постачання гарячої води та централізованого опалення/постачання теплової енергії та за абонентське обслуговування у сумі 44 067 грн 98 коп.; інфляційну складову боргу у сумі 8 846 грн 64 коп., 3 % річних у сумі 2 568 грн 47 коп., а всього 55 483 грн 09 коп.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 514 грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Євро-Реконструкція» судові витрати по сплаті судового збору у сумі 1 514 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачі є власниками квартири за адресою: АДРЕСА_1 , та споживачами послуг з постачання гарячої води та теплової енергії, які надавалися позивачем. Проживання чи не проживання в квартирі не має правового значення для цієї справи, адже розрахунок обліку є сталим, та залежить від опалювальної площі квартири.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції безпідставно залишив поза увагою те, що:
ОСОБА_2 не проживає за адресою з квітня 2022 року, а ОСОБА_1 - з 2013 року, що підтверджено письмовими поясненнями та доводами у суді першої інстанції. Жодних доказів, що апелянти споживали послуги, судом не надано.
Вказує, що розгляд справи проводився у спрощеному провадженні без виклику сторін, незважаючи на наявність заперечень по суті, що передбачають необхідність усного розгляду.
Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим поясненням відповідача ОСОБА_1 , зокрема щодо воєнного стану як форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили), яка змусила покинути країну, втратити роботу і отримати статус біженця за кордоном, що унеможливило виконання грошового зобов`язання.
Суд не з`ясував, чи мали відповідачі можливість відмовитися від послуг (укладання договору, приймання-передача послуг, технічна можливість відключення), що є обов`язковим при встановленні обсягу відповідальності споживача.
Зазначає, що судом першої інстанції також залишено поза увагою надані відповідачкою апостильовані документи з нотаріально завіреним перекладом на українську мову, що свідчать та доводять проживання обох відповідачів у Королівстві Нідерланди як українських біженців.

Від представника ТОВ «Євро-Реконструкція» - Смолярчук О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відзив обґрунтовано тим, що плата за послуги з постачання теплової енергії справляється у залежності від опалювальної площі квартири і не залежить від проживання у ній людей.
Оскільки квартира за адресою: АДРЕСА_2 , індивідуальним засобом обліку гарячого водопостачання не обладнана, у позивача відсутня підстава для здійснення перерахунку нарахувань коштів за надану послугу з постачання гарячої води на підставі твердження відповідачів про не користування ними вказаною послугою.
Згідно наявного в матеріалах справи витягу з реєстру територіальної громади м. Київ, у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_2 , в період виникнення заборгованості, зареєстроване місце постійного проживання відповідачів, а відповідно дані особи є споживачами комунальних послуг, які надаються до квартири та належними відповідачами по справі.
У разі тимчасової відсутності всіх зареєстрованих осіб, нарахування за комунальну послугу, відповідно до рішення Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 409/1843, відбувається на одну особу.
Як вбачається з розрахунку заборгованості за послугу з постачання гарячої води, доданого до позовної заяви, нарахування за послугу з гарячого водопостачання до квартири відповідачів за період з 01 січня 2016 року по 01 серпня 2024 року здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» за нормою споживання на 1 зареєстровану у квартирі особу з розрахунку 3,00 м. куб. на 1 особу. Тобто, за весь спірний період нарахування за послугу з постачання гарячої води здійснюється ТОВ «Євро-Реконструкція» на мінімальному з точки зору чинного законодавства рівні.
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, а тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла таких висновків.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Згідно з частиною 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Відповідно до частини 3 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.
Згідно зі статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.
Правовідносини з постачання фізичним особам централізованого опалення та постачання гарячої води регулюються Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодних та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 21 липня 2005 року № 630.
Відповідно до статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Встановлено, що виконавцями послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води по будинку за адресою:  АДРЕСА_3 , є ТОВ «Євро-реконструкція».
Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у рівних долях, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 03 листопада 2006 року (а.с. 17).
З Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб встановлено, що відповідачі мають зареєстроване місце проживання за адресою:  АДРЕСА_2 , а отже є споживачами послуг позивача за вказаною адресою (а.с 14).
Відповідно до розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги за постачання теплової енергії за період з травня 2017 року по липень 2024 року наявна заборгованість у розмірі 21 754 грн 64 коп., 3% річних у розмірі 1 160 грн 88 коп. та інфляційна складова боргу у розмірі 3 905 грн 36 коп. (а.с. 6-9).
Відповідно до розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги за постачання гарячої води за період з січня 2016 року по липень 2024 року наявна заборгованість у розмірі 20 734 грн 57 коп., 3% річних у розмірі 1 406 грн 74 коп. та інфляційна складова боргу у розмірі 4 930 грн 29 коп. (а.с 10-13).
Із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що відповідачі своєчасно з травня 2017 року не вносили плату за отримані послуги з теплової енергії, а з січня 2016 року не вносили плату за отримані послуги постачання гарячої води.
З огляду на вище зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки відповідачі своєчасно з травня 2017 року не вносили плату за отримані послуги з теплової енергії, а з січня 2016 року не вносили плату за отримані послуги постачання гарячої води.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_2 не проживає за адресою з квітня 2022 року, а ОСОБА_1 - з 2013 року, вони
проживають у Королівстві Нідерланди, а позивачем не надано доказів споживання ними наданих послуг.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачі є власниками квартири за адресою:  АДРЕСА_2 , та зареєстровані за указаною адресою.
Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК України власність зобов`язує.
Згідно зі статтею 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Указаною статтею встановлено презумпцію обов`язку власника нести усі витрати, пов`язані з утриманням належного йому майна, у тому числі з оплати комунальних та інших наданих йому послуг, поза залежністю від того, чи користується він ними безпосередньо чи ні. До таких витрат належать витрати, пов`язані зі зберіганням майна, його ремонтом, забезпеченням збереження його властивостей тощо. Такий обов`язок власника є похідним від належних йому, як абсолютному володарю, правочинів володіння, користування та розпорядження майном.

Відповідно до пункту 37 Правил надання послуги з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуги ї постачання теплової енергії, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 830 від 21 серпня 2019 року, споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.
Послуга з постачання теплової енергії (опалення) - це послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Опалювана площа квартири - це загальна площа квартири без урахування площі лоджій, балконів, терас. Плата за надані послуги з централізованого палення справляється з розрахунку за 1 кв. метр опалюваної площі квартири.
Таким чином, плата за послуги з постачання теплової енергії справляється у залежності від опалювальної площі квартири і не залежить від проживання у ній людей.
Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку, розподіляється між усіма споживачами.
Частиною 2 статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» передбачено, що визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами.
Розділом IV затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22 листопада 2018 року Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, передбачений порядок визначення та розподілу обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, а саме: обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/ нежитлових приміщень.
З матеріалів справи вбачається, що квартира за адресою: АДРЕСА_2 , не обладнана індивідуальним засобом обліку гарячого водопостачання.
У разі тимчасової відсутності всіх зареєстрованих осіб, нарахування за комунальну послугу, відповідно до рішення Київської міської ради від 28 березня 2002 року № 409/1843, відбувається на одну особу.
Відповідно до пункту 2 розділу IX «Визначення та розподіл загального обсягу спожитої у будівлі/будинку гарячої води» Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою наказом Мінрегіонбуду від 22 листопада 2018 року № 315, для цілей розподільного обліку визначається кількість осіб у приміщенні, які фактично користуються комунальною послугою. Про цю кількість осіб власник/наймач приміщення письмово повідомляє виконавця комунальної послуги та/або виконавця розподілу комунальної послуги, при цьому кількість осіб у приміщенні, які фактично користуються комунальною послугою, не може бути меншою від:
зареєстрованих у приміщенні - для житлових приміщень;
кількості житлових кімнат у квартирі, визначених виконавцем комунальної послуги або виконавцем розподілу комунальної послуги, якщо власник/наймач житлових приміщень не надав інформацію про кількість зареєстрованих осіб або у приміщенні не зареєстровано жодної особи.
З долученого до позовної заяви розрахунку заборгованості за послугу з постачання гарячої води вбачається, що нарахування за послугу з гарячого водопостачання до квартири відповідачів за період з 01 січня 2016 року по 01 серпня 2024 року здійснюється позивачем за нормою споживання на 1 зареєстровану у квартирі особу з розрахунку 3 м. куб. на 1 особу. 
Тобто позивачем здійснено нарахування за послугу з постачання гарячої води у мінімальному розмірі, передбаченому у випадку відсутності індивідуальним засобом обліку гарячого водопостачання.
Враховуючи викладене, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про безпідставність стягнення з відповідачів заборгованості за послуги централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води через те, що вони безпосередньо не були споживачами таких послуг та не проживали у належній їм на праві власності квартири.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що розгляд справи мав проводитися з викликом сторін.
Перелік справ, які може бути розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наведено у статті 274 ЦПК України.
Відповідно до частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
Згідно з частиною 6 статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є:
1) справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
3) справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства);
4) справи про розірвання шлюбу;
5) справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує шістдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження суд вирішує в ухвалі про відкриття провадження у справі (частина перша статті 277 ЦПК України).
Відповідно до частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.
З наведеного вбачається, що в порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися не лише справи, визначені частиною першою статті 274 ЦПК України, але й будь-які інші справи, якщо з частини четвертої вказаної статті не випливає заборона щодо можливості їх розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Звертаючись до суду із цим позовом у жовтні 2024 року, позивач просив суд стягнути з відповідачів заборгованість у розмірі 55 483 грн 09 коп.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі та вирішено проводити розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Враховуючи, що при визначенні порядку розгляду справи суд першої інстанції врахував предмет позову, який не належить до переліку справ, що підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), врахував ціну позову, яка станом на час звернення до суду з позовом не перевищувала тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та дійшов правильного висновку про наявність підстав для розгляду цієї справи у порядку спрощеного позовного провадження.
Також апеляційний суд зауважує, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Ахеп v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalinocontrele Portugal», заява № 64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13-ц)
З матеріалів справи вбачається, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін не перешкодило відповідачам скористатися своїм правом на подання відзиву на позовну заяву та доказів до суду першої інстанції.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки письмовим поясненням відповідача ОСОБА_1 , зокрема щодо воєнного стану як форс-мажорної обставини (обставини непереборної сили), яка змусила покинути країну, втратити роботу і отримати статус біженця за кордоном, що унеможливило виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 617 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
На рівні норм ЦК України законодавець не внормував застосування конструкції форс-мажору в цивільних відносинах.
Традиційно в цивільних відносинах форс-мажор є договірною підставою звільнення від цивільно-правової відповідальності.
Статтею 141 Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.
Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Ознаками форс-мажорних обставин є наступні елементи: вони не залежать від волі учасників цивільних (господарських) відносин; мають надзвичайний характер; є невідворотними; унеможливлюють виконання зобов`язань за даних умов здійснення господарської діяльності.
Форс-мажорні обставини не мають преюдиціальний (заздалегідь встановлений) характер. При їх виникненні сторона, яка посилається на дію форс-мажорних обставин, повинна це довести. Сторона яка посилається на конкретні обставини повинна довести те, що вони є форс-мажорними, в тому числі, саме для конкретного випадку. Виходячи з ознак форс-мажорних обставин, необхідно також довести їх надзвичайність та невідворотність. Те, що форс-мажорні обставини необхідно довести, не виключає того, що наявність форс-мажорних обставин може бути засвідчено відповідним компетентним органом.
Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду по справі № 904/3886/21 від 25 січня 2021 року.
Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України).
Посилаючись на воєнний стан як форс-мажорної обставини, апелянтом не надано доказів на підтвердження наявності форс-мажорних обставин та причинно-наслідкового зв`язку у конкретному зобов`язанні.

Таким чином доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ТОВ «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, - у суду апеляційної інстанції відсутні.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись статтями 141, 367, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року в частині позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська