Справа № 175/19186/25
Провадження № 2/175/4002/25

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2026 року Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі: 
головуючої судді Озерянської Ж.М.
з участю секретаря Рожкової Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у с-щі Слобожанське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В: 

17 листопада 2025 року (документ сформовано в системі «Електронний суд» 22 липня 2025 року) позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» про стягнення коштів, у якому позивач просить стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 як безпідставно набуті 4568,33 грн., попередньо стягнуті за виконавчим провадженням №73431645 та три проценти річних у розмірі 81,84 грн., індекс інфляції у розмірі 295,34 грн. за період з 17 грудня 2024 по 22 липня 2025, а також сплачений при подачі позову судовий збір та витрати на правову допомогу.
29 квітня 2026 року (документ сформовано в системі «Електронний суд» 28 квітня 2025 року) представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що сама ухвала суду про поворот виконання судового наказу є підставою для звернення позивача до виконавчої служби для її виконання.
05 травня 2026 року (документ сформовано в системі «Електронний суд» 01 травня 2025 року) представник позивача подала до суду відповідь на відзив в якому зазначила, що постановлення ухвали про поворот виконання не є новою справою, в рамках якої за наслідками повороту виконання видається виконавчий лист, а є стадією розгляду основної справи про стягнення боргу за комунальні послуги. Зазначила, що позивач звернувся до суду у зв`язку з тим, що відповідач тривалий час не виконує ухвалу суду та безпідставно утримує належні позивачу кошти. Таким чином, позов спрямований не на повторне отримання коштів, а на реальний захист порушеного права позивача, яке залишається невідновленим. У разі фактичного виконання ухвали про поворот виконання або рішення суду у даній справі зобов`язання припиняється у відповідній частині фактичним виконанням, тому подвійне виконання є неможливим.
Представник позивача надала заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, заявлені позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві та відповіді на відзив підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. 
Відповідач надав до суду відзив в якому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов наступного висновку.
Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК).
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Судом встановлено, що 23 червня 2021 року Краматорським міським судом Донецької області у справі №234/7232/21 було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Краматорськтеплоенерго» заборгованості за послуги з поставки теплової енергії на опалення за період з 01.06.2018 по 01.05.2021 в розмірі 26 093,81 грн, а також витрат по сплаті судового збору в сумі 227 грн. 
29 листопада 2023 року на підставі зазначеного судового наказу було відкрито виконавче провадження № 73431645, за яким з банківського рахунку ОСОБА_1 державним виконавцем було стягнуто загальну суму у розмірі 7500,41 грн., яка перерахована на депозитний рахунок Краматорського відділу державної виконавчої служби у Краматорському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, що підтверджено квитанцією №0ВВТ-РННХ-СХХ7-1К92 від 05 грудня 2023 року.
Державним виконавцем здійснено розподіл коштів: 
- 4568,33 грн. перераховано на банківський рахунок ТОВ «Краматорськтеплоенерго»: НОМЕР_1 , в AT Ощадбанк»;
- 2632,08 грн. та 300,00 грн. перераховано виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій: UA968999980333269305000005630, Казначейство України.
10 січня 2024 року ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області у справі №234/7232/21 скасовано судовий наказ Краматорського міського суду Донецької області від 23 червня 2021 року про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» заборгованість за споживання природного газу в розмірі 26 093,81 грн, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 227,00 грн.
19 лютого 2024 року державним виконавцем була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку зі скасуванням судового наказу у справі №234/7232/21.
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 грудня 2024 року у справі №234/7232/21 здійснено поворот виконання виконання судового наказу від 23 червня 2021 року у справі №234/7232/21 (провадження № 2-н/234/1247/21), за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги з поставки теплової енергії на опалення з ОСОБА_1 шляхом стягнення з ТОВ «Краматорськтеплоенерго» (код ЄДРПОУ 34657789) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , стягнутих коштів в розмірі 7500 (сім тисяч п?ятсот) гривень 41 коп., стягнутих в рамках виконання судового рішення.
На виконання зазначеної ухвали суду державним виконавцем була направлена вимога до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» щодо повернення грошових коштів у розмірі 4568,33 грн.
Разом із тим, ТОВ «Краматорськтеплоенерго» повідомили, що виконати ухвалу суду від 16 грудня 2024 року у справі №234/7232/21 у добровільному порядку неможливо у зв`язку з наявністю 14 відкритих виконавчих проваджень.
04 червня 2025 року державним виконавцем було винесено розпорядження щодо повернення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій у розмірі 2632,08 грн.
Як вказує позивач, відповідачем добровільно грошові кошти у розмірі 4568,33 грн. повернуто не було, а тому він змушений був звернутися до суду для захисту своїх прав. 
Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). 
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18.
Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. 
Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі № 6-100цс15.
Із матеріалів справи відомо, що грошові кошти у розмірі 7500,41 грн були виплачені на підставі судового наказу, який в подальшому було скасовано.
Згодом Ухвалою суду від 16 грудня 2024 року у справі №234/7232/21 було здійснено поворот виконання виконання судового наказу від 23 червня 2021 року у справі №234/7232/21 шляхом стягнення з ТОВ «Краматорськтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 , стягнутих коштів в розмірі 7500 (сім тисяч п?ятсот) гривень 41 коп., стягнутих в рамках виконання судового рішення.
Поворот виконання рішення - це процесуальна форма захисту прав боржника. Він можливий лише після набрання судовим рішенням законної сили. Його суть - у поверненні стягувачем боржнику всього одержаного за скасованим рішенням.
У Рішенні Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 року № 13-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 ЦПК України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 року Конституції України вказано, що поворот виконання рішення - це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала.
Згідно ст. 444 ЦПК України, питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони. 
Поворот виконання рішення представляє собою повернення стягувачем боржнику всього, що ним було отримано за скасованим згодом рішенням з метою відшкодування боржнику збитків, завданих виконанням рішення. Отже, поворот виконання є процесуальною формою поновлення судом порушених прав боржника, що забезпечує можливість зворотного стягнення зі стягувача всього безпідставно отриманого ним за скасованим рішенням. З іншого боку, поворот виконання рішення є самостійним засобом захисту прав сторін, який повинен здійснюватися шляхом подання заяви про поворот виконання. Необхідність у повороті виконання судового рішення і поверненні сторін у первісне становище виникає тоді, коли рішення виконане, але згодом скасоване судом апеляційної чи касаційної інстанції, якщо цей суд закриває провадження у справі, залишає позов без розгляду, відмовляє в позові повністю або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі. ЦПК України встановлено декілька варіантів вирішення судом питання щодо повороту виконання.
Відтак, поворот виконання рішення це повернення сторін виконавчого провадження в первісне становище у зв`язку із скасуванням виконаного рішення суду з метою поновлення їхніх прав.
За своєю суттю поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав учасників справи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням (постанова Великої палати Верховного Суду 04.09.2019 року у справі №569/15646/16-ц).
Поворот виконання можливий, у разі якщо: а) позивач одержав від відповідача в порядку виконання рішення майно або грошові кошти; б) виконане рішення скасовано судом чи змінено із задоволенням позовних вимог в меншому розмірі.
Отже, кондикційний позов (позов про повернення безпідставно набутого майна) урегульовано нормами матеріального права, а поворот виконання рішення - процесуального права. За змістом кондикційний позов та поворот виконання рішення схожі, проте не є тотожними та регулюються різними нормами права.
Таким чином, при стягнення грошових коштів, які були набуті на підставі судового рішення, яке в подальшому було змінене/скасоване – належним способом захисту порушених прав є звернення до суду із заявою про поворот виконання судового рішення, а не у порядку статті 1212 ЦК України, про стягнення коштів як безпідставно набутих.
як випливає зі змісту статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України.
У своїх постановах Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).
Відповідно до частин першої, другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
З наведених норм права вбачається, що держава забезпечує захист порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб. Такі права захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Отже, розглядаючи справу суд має з`ясувати: 1) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 2) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 3) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах.
Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право позивача підлягає захисту обраним ним способом (аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19).
Суд звертає увагу, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (висновки сформульовані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Тобто спосіб захисту має бути дієвим (ефективним), а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
Завданням суду є вирішення спору, який виник між учасниками справи у найбільш ефективний спосіб з метою запобігання ситуаціям, які б спричинили повторне звернення до суду з іншим позовом або захисту порушеного права в інший спосіб. Тобто вирішення справи в суді має на меті, зокрема, вирішення спору між сторонами у такий спосіб, щоб учасники правовідносин не мали необхідності докладати зайвих зусиль для врегулювання спору повторно, або врегулювання спору у іншій спосіб, або врегулювання іншого спору, який виник у зв`язку із судовим рішенням тощо.
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).
В даному випадку, позовні вимоги побудовані виключно на конструкції статті 1212 ЦК України та з обґрунтуванням наявності умов безпідставності одержання відповідачем грошових коштів та необхідності їх повернення у зв`язку з скасуванням судового наказу. 
Натомість, оскільки у справі, грошові кошти були набуті відповідачем на підставі судового наказу, яке в подальшому було скасоване, суд дійшов висновку, що належним способом захисту порушених прав є звернення до суду із заявою про поворот виконання рішення у порядку, передбаченому статтею 444 ЦПК України, що вже було здійснено позивачем.
Тому у задоволенні позову про стягнення безпідставно набутих коштів у порядку статті 1212 ЦК України слід відмовити.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення…Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( справа «Проніна проти України», рішення ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)» (Постанова КЦС ВС від 20.10.2020 у справі №756/536/19, від 15.10.2020 у справі № 759/14004/15-ц, від 15.10.2020 у справі №157/398/15-ц, від 13.10.2020 № 161/4641/17, 20.10.2020 у справі № 213/112/19, від 12.10.2020 у справі № 585/2958/17, від 12.101.2020 у справі №521/7401/15, від 09.10.2020 у справі №161/7515/15-ц).
Відповідно до положень ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» про стягнення коштів.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд керується положенням ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне судові витрати залишити за позивачем.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 11, 202, 207, 509, 1212 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 12, 79, 80, 81, 89, 273 141, 263, 273 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:

 
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краматорськтеплоенерго» про стягнення коштів, - відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 

Суддя:     Озерянська Ж.М.