Дата документу 09.06.2026 
Справа № 334/4243/25
Провадження № 1-кп/334/284/26
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 червня 2026 року м. Запоріжжя
Ленінський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді	ОСОБА_1 	
за участі секретаря 	ОСОБА_2 	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжі кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12023082050001253 від 19.06.2026 року за обвинуваченням 
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Нове Запоріжжя, Запорізького району Запорізької області, громадянина України, який має незакінчену вищу освіту, працюючого менеджером ФОП Аветісян, не одруженого, який на утриманні малолітніх/неповнолітніх дітей не має, проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України
за участі: прокурора – ОСОБА_4 , обвинуваченого – ОСОБА_3 (особисто), захисника обвинуваченого – адвоката ОСОБА_5 , потерпілого – ОСОБА_6 (особисто)

ВСТАНОВИВ :
18.06.2023, о 20 годині 00 хвилин, поліцейський взводу № 2 роти № 2 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП старший сержант поліції ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно розстановки сил і засобів батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП, заступив на несення служби у складі наряду поліції «Хижак-0103» спільно з інспектором взводу № 1 роти № 1 батальйону № 3 УПП в Запорізькій області ДПП лейтенантом поліції ОСОБА_7 на територію Дніпровського району.
19.06.2023, приблизно о 00:26, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , рухаючись на службовому автомобілі «Skoda Rapid», у кузові білого кольору, з розпізнавальним написом «Поліція», зі службовим номерним знаком НОМЕР_1 , по вул. Зачиняєва, зупинились на території автозаправної станції «ОККО», розташованої по вул. Зачиняєва, 15 (КГ № 41), зайшли до приміщення обслуговування клієнтів, де знаходились ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у порушення комендантської години.
Далі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 підійшли до ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з працюючою нагрудною бодікамерою, відповідно до ст. 40 Закону України «Про Національну поліцію» (далі - Закон) та «Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото- і кінозйомки, відеозапису», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 18 грудня 2018 року № 1026, з метою проведення профілактичної бесіди стосовно порушення комендантської години та перевірки документів, що посвідчують особу відповідно до ст. 32 Закону. На неодноразову законну вимогу надати документи ОСОБА_9 почав агресивно себе поводити, висловлюватись нецензурною лайкою у бік ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , відмовившись надавати будь-які документи для перевірки. Після чого, ОСОБА_9 про те, що, у випадку не припинення вчинення ним адміністративного правопорушення, щодо нього може бути здійснено адміністративне затримання відповідно до ст. 261 КУпАП. Також, останнього було попереджено про застосування фізичної сили та спеціальних засобів відповідно до ст.ст. 44, 45 Закону. 
На вказані попередження, ОСОБА_9 не реагував та продовжив поводити себе протиправно, виражаючись нецензурною лайкою, чим здійснив злісну непокору вимозі поліцейського при виконанні ним службових обов`язків. У зв`язку з цим, з метою встановлення особи, припинення адміністративних правопорушень та складання протоколів про адміністративні правопорушення, передбачених ст. 173 та ст. 185 КУпАП, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 були розпочаті заходи, направлені на адміністративне затримання ОСОБА_9 . У цей час, ОСОБА_3 , знаходячись на вулиці, на території вказаної станції, біля паливороздавальних колонок, звідки побачив, що поліцейські здійснюють затримання ОСОБА_9 , забіг до приміщення обслуговування клієнтів вказаної станції та, маючи на меті протидіяти законній діяльності поліцейських, почав активно фізично протидіяти здійсненню поліцейськими покладених на них службових обов`язків шляхом відведення ОСОБА_9 від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Далі, ОСОБА_6 , ураховуючи те, що на той момент у приміщенні обслуговування клієнтів вказаної станції кількість громадян, які будь-яким чином протидіяли законній діяльності працівників правоохоронних органів, вже сягала трьох осіб, у зв`язку з чим діяння були сприйняті як групове порушення громадської безпеки, усвідомлюючи можливість отримання тілесних ушкоджень та загрозу заволодіння табельною вогнепальною зброєю відчувши загрозу життю та здоров`ю, а також для захисту охоронюваних Законом суспільних інтересів та мінімізації негативних наслідків від протиправних діянь, ОСОБА_6 застосував спеціальний засіб, а саме засіб, споряджений речовиною сльозогінної дії, «Кобра» відносно ОСОБА_3 та ОСОБА_9 . Після цього, ОСОБА_3 , діючи з прямим умислом, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, висловив погрозу насильства в адресу ОСОБА_6 у зв`язку зі використанням відносно нього спеціального засобу, чим порушив психологічну недоторканість поліцейського, нормальну діяльність працівників правоохоронних органів та їх авторитет. Далі, ОСОБА_9 вийшов з приміщення обслуговування клієнтів на вулицю та направився до свого автомобіля, в салоні якого знаходився документ, який посвідчує його особу, з метою його подальшого пред`явлення працівникам правоохоронного органу, чим продовжив злісно чинити непокору вимозі поліцейського. У цей же час, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжували здійснювати заходи, направлені на адміністративне затримання ОСОБА_9 , у зв`язку з чим ОСОБА_3 , маючи на меті протидіяти законній діяльності поліцейських, продовжив активно, фізично протидіяти здійсненню поліцейськими покладених на них службових обов`язків шляхом відведення ОСОБА_9 від ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , що супроводжувалось висловлюваннями погроз насильства в адресу ОСОБА_6 , чим порушив його психологічну недоторканість, нормальну діяльність працівників правоохоронних органів та їх авторитет.
У подальшому, ОСОБА_6 здійснено дзвінок оператору служби «102», якому повідомлено про обставини події, та викликано додаткові наряди поліції «Хижак».
Своїми умисними діями ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вчинив злочин, передбачений ч.1 ст.345 КК України, який кваліфікується як погроза насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

26 травня 2025 року до Дніпровського районного суду міста Запоріжжя надійшов обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.06.2023 за №12023082050001253, стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України.
Відповідно до вимог ст. 35 КПК України, автоматизованою системою документообігу суду, 26 травня 2025 року вказані матеріали кримінального провадження визначені для проведення судового провадження суддею Дніпровського районного суду міста Запоріжжя ОСОБА_1 .
Ухвалою суду від 28.05.2025 у справі призначено підготовче судове засідання.
На підставі ухвали суду від 19.08.2025 кримінальне провадження № 12023082050001253 за обвинувальним актом стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, направлено до Запорізького апеляційного суду для вирішення питання про направлення даного провадження до іншого суду в межах юрисдикції одного апеляційного суду, враховуючи вимоги процесуального закону про територіальну підсудність кримінального провадження.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15.10.2025 подання Дніпровського районного суду м. Запоріжжя залишено без задоволення. Матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_3 повернуто до Дніпровського районного суду м.Запоріжжя.
Матеріали кримінального провадження надійшли до суду 30.09.2025.
У зв`язку з перебуванням головуючого судді ОСОБА_1 у щорічній відпустці матеріали кримінального провадження фактично передані судді 02.10.2025.
Ухвалою від 03.10.2025 року у кримінальному провадженні призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 19.11.2025 призначено судовий розгляд кримінального провадження.

09.06.2026 до початку судового розгляду через канцелярію суду надійшло клопотання потерпілого ОСОБА_6 , згідно якої потерпілий просить затвердити угоду, укладену між ним та обвинуваченим.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 474 КПК України якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди.
З урахуванням позицій учасників кримінального провадження, суд перейшов до розгляду угод, наданих суду.
Згідно з угодою про примирення від 05.06.2026, укладеною між потерпілим у кримінальному провадженні №12023082050001253 від 19.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України  ОСОБА_6  з одного боку, та обвинуваченим у кримінальному провадженні №12023082050001253 від 19.06.2023 за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч. 1 ст. 345 КК України  ОСОБА_3 , у присутності захисника останнього – адвоката – ОСОБА_5 , з іншого боку, керуючись ст.ст.468 п. 1, ст. 469, ст. 471 КПК України, обвинувачений ОСОБА_3 повністю визнає свою винуватість у зазначеному діянні, беззастережно визнає в повному обсязі обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті у судовому провадженні, щиро визнає свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення. Кримінальним правопорушенням, вчиненим ОСОБА_3 потерпілому ОСОБА_6 спричинена шкода відшкодована в повному обсязі. Цивільний позов у кримінальному провадженні заявлено не було. Потерпілий ОСОБА_6 та обвинувачений ОСОБА_3 погоджуються, що обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченого, є обставини, які передбачені п.1 та п.2 ч.1 ст.66 КК України, а саме щире каяття та добровільне відшкодування завданого збитку. Потерпілий ОСОБА_6 на строгому покаранні обвинуваченого ОСОБА_3 не наполягає та просить суд при призначенні йому покарання з урахуванням пом`якшуючих покарання обставин із застосуванням положень ст. 69 КК України перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 345 КК України, а саме призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у вигляді - штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, і розуміє, що відповідно до ст. 473 КПК України наслідком затвердження даної угоди сторін є обмеження права оскарження вироку, позбавлення права вимагати в подальшому притягнення особи до кримінальної відповідальності за відповідне кримінальне правопорушення і змінювати розмір вимог про відшкодування шкоди. Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечує проти призначення йому покарання у вигляді однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме в розмірі 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень, та розуміє, що відповідно до ст. 473 КПК України наслідком укладання та затвердження даної угоди є обмеження права на оскарження рішення суду згідно з положеннями статей 394 і 424 КПК України та відмова від здійснення прав, передбачених п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України. 
В угоді зазначені наслідки її невиконання, роз`яснення сторонам угоди обмеження права на оскарження угоди.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 та потерпілий ОСОБА_6 підтвердили суду, що угода про примирення ними укладена добровільно, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, та просили її затвердити, призначивши узгоджену в ній міру покарання. 
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні просив суд затвердити угоду про примирення та призначити покарання, узгоджене сторонами. Підтвердив добровільність укладення угоди з боку сторони захисту та той факт, що адвокатом у повному обсязі роз`яснено обвинуваченому наслідки укладення угоди.
Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти затвердження судом угоди між потерпілим та обвинуваченим та призначення покарання в узгодженому сторонами розмірі, оскільки кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 345 КК України відноситься до кримінальних правопорушень проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, а отже в такому кримінальному провадженню не може бути укладено угоду про примирення між обвинуваченим та потерпілим. Крім того, зазначав, що в угоді сторонами узгоджене покарання із застосуванням ст. 69 КК України, що не відповідає вимогам закону про кримінальну відповідльність.

На виконання вимог ст. 474 КПК України, судом з`ясовано обставини, які дають змогу впевнитися в тому, що обвинувачений ОСОБА_3 усвідомлює свої права, наслідки укладення і затвердження угоди, характер обвинувачення, вид покарання, яке буде до застосовано, а також усвідомлює наслідки невиконання угоди про примирення відповідно до ст. 476 КПК України кожним із них.
Суд, заслухавши обвинуваченого, потерпілого, думку прокурора і захисника, дослідивши матеріали провадження, перевіривши угоди на відповідність вимогам КПК України та КК України дійшов до такого.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
У п. 113 рішення ЄСПЛ у справі «Коваль проти України» від 19 жовтня 2006 року, суд наголосив, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь - якого кримінального обвинувачення».
Стаття 6 Конвенції гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роу і Дейвіс проти Сполученого Королівства»). А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28 жовтня 2010 року та «Боротюк проти України» від 16 грудня 2010 року, у пунктах 52 та 80 яких, відповідно, зазначено, що «… ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (рішення у справі «Сейдович проти Італії»).
Відповідно до ст.468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим.
Частиною 1 статті 469 КПК України передбачено, що угода про примирення може бути укладена за ініціативою потерпілого, підозрюваного або обвинуваченого. Домовленості стосовно угоди про примирення можуть проводитися самостійно потерпілим і підозрюваним чи обвинуваченим, захисником і представником або за допомогою іншої особи, погодженої сторонами кримінального провадження (крім слідчого, прокурора або судді)..
Згідно з ч.3 ст.469 КПК України угода про примирення між потерпілим та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, нетяжких злочинів та у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення. Укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, не допускається.
Кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 345 КК України, з огляду на положення ст. 12 КК України відноситься до категорії нетяжких злочинів. Основним об`єктом зазначеного кримінального правопорушення є суспільні відносини, що забезпечують безпеку та недоторканність працівників правоохоронних органів, додатковим - життя та здоров`я осіб.
Поряд з цим, відповідно до висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2018 року (справа № 756/11661/17, провадження № 51-4582 км 18), при визначенні того, чи можна укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим щодо двооб`єктних (багатооб`єктних) злочинів, суд має не тільки керуватись вимогами статей 468, 469, 474 КПК, а й встановити, чи не суперечить зміст такої угоди інтересам суспільства та чи забезпечено баланс інтересів сторін угоди про примирення.
Як слідує з матеріалів кримінального провадження, 05 червня 2026 року між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_3 укладено угоду про примирення відповідно до вимог ст. 471 КПК, яку ними підписано і в якій вони дійшли згоди щодо всіх істотних для даного кримінального провадження обставин, правової кваліфікації дій ОСОБА_3 за ч.1 ст. 345 КК України, обвинувачений повністю та беззаперечно визнав свою винуватість у зазначеному діянні та щиро кається у вчиненому, добровільно відшкодував потерпілому завданий збиток.
Сторони угоди погодили призначення обвинуваченому покарання відповідно до ст. 69 КК України та можливість переходу до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 345 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто у сумі 17000 гривень.
ОСОБА_3 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, яке є нетяжким злочином. Обвинувачений ОСОБА_3 свою винуватість у вчиненні даного злочину визнав повністю, цілком розуміє характер обвинувачення, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені п. 1 ч. 1 ст. 473 КПК України, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього в разі затвердження угоди судом, та що він відмовився від здійснення прав, передбачених п. 1 ч. 5 ст. 474 КПК України.
Потерпілий ОСОБА_6 також цілком розуміє наслідки укладення та затвердження угоди про примирення, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 473 КПК України та згоден на призначення обвинуваченому узгодженої міри покарання, в судовому засіданні наполягав на затвердженні судом угоди про примирення, зазначивши, що обвинувачений вчинив всі дії, спрямовані на відшкодування завданої йому моральної шкоди, поросив пробачення.
За вимогами частини 1 ст. 475 КПК України, якщо суд переконається, що угода може бути затверджена, він ухвалює вирок, яким затверджує угоду і призначає узгоджену сторонами міру покарання.
Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Також, судом з`ясовано, що обвинувачений ОСОБА_3 цілком розуміє: що він має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, а обвинувачений має права, визначені п.1 ч.4 ст.474 КПК України; наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ст. 473 КПК України, зокрема, про характер обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до обвинуваченого у разі затвердження угоди судом; права, передбачені ч. 5 ст. 474 КПК України.
Крім того, судом встановлено, що укладення угоди про примирення між сторонами є добровільним, не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, обвинувачені зможуть виконати взяті на себе відповідно до угоди зобов`язання.
Зі змісту угод про примирення вбачається, що вони відповідають вимогам, встановленим в ст. 471 КПК України, так як містить усі необхідні реквізити. Зокрема, в наданих на затвердження суду угодах зазначені: її сторони, формулювання обвинувачення та його правова кваліфікація із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, строк її відшкодування чи перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення, узгоджене покарання та згода сторін на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди. Угода містить зазначення дати укладення та скріплена підписами сторін.
Суд дійшов висновку, що умови угоди не суперечать вимогам Кримінального процесуального кодексу та Кримінального кодексу України, оскільки ст. 469 КПК України допускає можливість укладення угоди про примирення у кримінальному провадженні щодо нетяжкого злочину, яким є злочин, передбачений ч. 1 ст. 345 КК України, кримінальне правопорушення кваліфіковано правильно за ч. 1 ст. 345 КК України, умови угоди відповідають інтересам суспільства та не порушують права, свободи та інтереси сторін або інших осіб, оскільки шкода була заподіяна лише потерпілому, є очевидна можливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань, а також узгоджені сторонами вид і міра покарання відповідають загальним засадам призначення покарання, визначених ст. 65 КК України.
Суд відхиляє як необґрунтовані доводи прокурора про те, що, оскільки у двооб`єктному кримінальному правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст. 345 КК України, основним безпосереднім об`єктом виступають публічні інтереси, а спричинена конкретним фізичним чи юридичним особам шкода, є лише проявом посягання на основний об`єкт, то в цьому кримінальному провадженні не може бути укладено угоду про примирення між потерпілим та обвинуваченим, так як це кримінальне правопорушення не регулюється положеннями ч. 3 ст. 469 КПК України.
Угода про примирення являє собою ключовий інструмент узгодження інтересів кримінально-правового конфлікту та забезпечення їх балансу, оскільки сторони шляхом компромісних і взаємовигідних рішень між собою адаптують правовий інститут примирення саме до конкретного випадку, чим фактично задовольняється як власні (приватні) інтереси, так і за результатом укладення угоди суспільний (публічний) інтерес.
При цьому публічний інтерес в такому випадку задовольняється шляхом притягнення винної особи до кримінальної відповідальності, призначення їй узгодженого, але ж покарання, та настання відповідних наслідків кримінально правового характеру (до прикладу настання судимості, призначення більш суворого покарання у разі вчинення нового кримінального правопорушення, або ж призначення покарання із застосуванням положень статей 70, 71 КК України, тощо).
У такому випадку (затвердження вироком суду угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим і призначення узгодженого сторонами покарання) окрім покарання, правовим важелем для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень законодавець передбачив також наслідки за невиконання узгодженого покарання, які закріплені у ст. 476 КПК України.
Як неодноразово підкреслював суд касаційної інстанції під час примирення сторін у кримінальному судочинстві кожна зі сторін кримінально-правового конфлікту переслідує свої інтереси. Для потерпілого це відновлення порушених прав шляхом відшкодування заподіяної злочином шкоди, для захисту якої він у кримінальному процесі наділений відповідними правами. Для обвинуваченого (підозрюваного) - це уникнення кримінальної відповідальності або призначення мінімального покарання. Держава, у свою чергу, будучи носієм публічного інтересу, регулює суспільні відносини, які є предметом кримінального процесуального права.
Повертаючись до положень частини 3 статті 469 КПК України, суд звертає увагу на чіткість та недвозначність формулювань, викладених в ній, щодо кола кримінальних проваджень, у яких може бути укладена угода про примирення між потерпілим та обвинуваченим і встановлює лише одне обмеження, згідно з яким у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, укладення угоди про примирення не допускається.
З огляду на зазначене, доводи сторони обвинувачення про неприпустимість укладання угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим у кримінальних провадженнях щодо двооб`єктних кримінальних правопорушень, яким є злочин, передбачений ч. 1 ст. 345 КК України, є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на законі.
На переконання суду, укладена між потерпілим ОСОБА_6 та обвинуваченим ОСОБА_3 угода про примирення не суперечить суспільним інтересам, забезпечено баланс інтересів сторін угоди, а також дотримано принцип публічності і диспозитивності.
Викладене узгоджується з правовою позицією Касаційного кримінального суду Верховного Суду, висловленою, зокрема в постановах від 30 квітня 2026 року у справі 284/1083/24 (провадження №51-315км26), від 26 червня 2025 року у справі 675/1502/24 (провадження №51-1501км25).
При цьому, на думку суду, узгоджена сторонами міра покарання із застосуванням ст. 69 КК України, яка в свою чергу не містить заборон щодо її застосування до осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 345 КК України, відповідає загальним засадам призначення покарання та не суперечить інтересам суспільства.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429, 437-439, 442, 442-1 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, за катування, вчинене представником держави, у тому числі іноземної, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за це кримінальне правопорушення. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу. За вчинення кримінального правопорушення, за яке передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, суд з підстав, передбачених цією частиною, може призначити основне покарання у виді штрафу, розмір якого не більше ніж на чверть нижчий від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Суд враховує ступінь тяжкості вчиненого, особу винного, наявність обставин, які пом`якшують покарання як щире каяття, добровільне відшкодування завданого збитку потерпілому, на чому наполягав сам потерпілий, відсутність обставин, які його обтяжують, та доходить висновку про можливість призначення узгодженого умовами угоди покарання із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України з переходом до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції ч. 1 ст. 345 КК України, у виді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних доходів громадян, що становить 17000 гривень,.
Узгоджене в угоді покарання відповідає тяжкості скоєного злочину, особі обвинуваченого, є достатнім та необхідним для його виправлення й попередження вчинення інших кримінальних правопорушень, у зв`язку з чим відповідні доводи прокурора є неспроможними.
Судом встановлено, що дії обвинуваченого ОСОБА_3 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 345 КК України, як погроза насильством щодо працівника правоохоронного органу у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, узгоджена міра покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених ст.65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, не має негативних характеристик, щиро покаявся, відшкодував моральну шкоду, його вік, працевлаштування.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.
Зважаючи на те, що умови даної угоди відповідають вимогам ст. 471 КПК України та КК України, враховуючи, що обвинуваченому роз`яснені та зрозумілі наслідки невиконання угоди, передбачені ст.476 КПК України, суд приходить до висновку про наявність підстав та необхідність затвердження угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим і призначення останньому узгоджених сторонами виду та міри покарання.
Долю речових доказів суд вирішує відповідно до вимог ст. 100 КПК України.
Щодо процесуальних витрат у розмірі 12 426 грн 96 коп за проведення судової лінгвістичної семантико—текстуальної експертизи мовлення, то вони у відповідності до ст. 124 КПК України повинні бути стягнуті на користь держави з обвинуваченого.
Керуючись ст.ст.100, 124, 370,373,374,468,469,472 - 476 КПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Угоду про примирення від 05 червня 2026 року у кримінальному провадженні №12023082050001253 внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 19.06.2023 року, укладену між потерпілим у кримінальному провадженні №12023082050001253 від 19.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України  ОСОБА_6  з одного боку, та обвинуваченим у кримінальному провадженні №12023082050001253 від 19.06.2023, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України  ОСОБА_3 , у присутності захисника останнього – адвоката – ОСОБА_5 - затвердити.
Визнати  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України та призначити покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, у вигляді штрафу в розмірі 1000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000,00 (сімнадцять тисяч) гривень.
Речові докази: відеозаписи з камер внутрішнього відеоспостереження ТОВ «ОККО ЛАЙТ», відеозаписи від 19.06.2023 з нагрудних бодікамер екіпажів УПП в Запорізькій області, які містяться на дисках для лазерних систем зчитування DVD-R– залишити в матеріалах кримінального провадження.
Стягнути з ОСОБА_10 на користь держави процесуальні витрати в розмірі 12 426 (дванадцять тисяч чотириста двадцять шість) гривень 96 копійок за проведення судової лінгвістичної семантко-текстуальної експертизи мовлення.
Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку з підстав, передбачених статтею 394 КПК України, та з урахуванням обмежень, визначених ч. 1 ст. 473 КПК України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд міста Запоріжжя до Запорізького апеляційного суду.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, вирок, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Копія вироку вручається обвинуваченому та прокурору негайно після його проголошення. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.
Роз`яснити учасникам провадження, що згідно з положеннями статті 476 КПК України, у разі невиконання угоди про примирення потерпілий має право звернутися до суду, який затвердив таку угоду, з клопотанням про скасування вироку. Клопотання про скасування вироку, яким затверджена угода, може бути подано протягом встановлених законом строків давності притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення цього кримінального правопорушення.
Умисне невиконання угоди є підставою для притягнення особи до відповідальності за ст. 389-1 КК України.

Суддя: ОСОБА_1