ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2026 р. 	Справа № 480/6595/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.11.2025, головуючий суддя І інстанції: О.М. Кунець, м. Суми, повний текст складено 20.11.25 по справі № 480/6595/24
за позовом ОСОБА_1 
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області , Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Сумського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі по тексту – перший відповідач, ГУ ПФУ в Запорізькій області, пенсійний орган), Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області (далі по тексту – ГУ ПФУ в Сумській області, другий відповідач), в якій просила суд:
- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із стажу роботи на посаді судді - 27 років;
- зобов`язати Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити ОСОБА_1 , як судді у відставці, перерахунок та виплату щомісячного довічного грошового утримання, з урахуванням фактично сплачених сум, починаючи з 29 травня 2024 року, виходячи із стажу роботи на посаді судді - 27 (двадцять сім ) років. 
В обґрунтування позовних вимог послалась на протиправність дій ГУ ПФУ в Запорізькій області, які полягають у безпідставному не зарахуванні до стажу роботи на посаді судді половини строку навчання на денній формі навчання у кількості 01 рік 09 місяців 29 днів та періоду її роботи за юридичною спеціальністю у загальній кількості 03 роки 06 місяці і 22 дні, оскільки у розумінні статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року № 2862-XII (далі – Закон № 2862-XII) такі періоди підлягають зарахуванню до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання.
Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 по справі № 480/6595/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії – задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано Рішення Головного управління ПФУ в Запорізькій області від 21.06.2024 №959070120967, яким було відмовлено у здійсненні перерахунку грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 за її заявою від 12.06.2024 та в якому йдеться про те, що суддівський стаж позивачки становить 21 рік 9 місяців 8 днів.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, наступні періоди:
- половина строку навчання за денною формою - 1 рік 9 місяців 29 днів;
- стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , як судді у відставці, з 29 травня 2024 року із зарахуванням до стажу роботи наступних періодів: половина строку навчання за денною формою - 1 рік 9 місяців 29 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, виходячи зі стажу роботи ОСОБА_1 , який давав їй право на відставку - 26 років 7 місяців 3 дні, з виплатою недоотриманих сум.
У задоволенні інших вимог - відмовлено.
Стягнуто на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Запорізькій області (код ЄДРПОУ 20490012) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.
Перший відповідач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції в частині задоволення позову подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 у справі №480/6595/24 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована твердженнями про відсутність підстав для зарахування ОСОБА_1 до стажу роботи на посаді судді для обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половини терміну навчання та стажу (досвіду) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, оскільки вказане не передбачено Законом України “Про судоустрій і статус суддів” від 02.06.2016 (далі - Закон № 1402-VIII).
Звернув увагу, що суд першої інстанції, зобов`язуючи першого відповідача у резолютивній частині свого рішення обрахувати стаж позивача для перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, зарахувавши половину строку навчання за денною формою - 01 рік 09 місяців 29 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 03 роки, що у загальній кількості становить 26 років 07 місяців 03 дні, помилково визначив сукупний стаж позивача 26 років 07 місяців 03 дні, замість 26 років 05 місяців 13 днів (половина строку навчання за денною формою - 01 рік 09 місяців 29 днів плюс стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді 03 роки та плюс стаж роботи безпосередньо на посаді судді 21 рік 07 місяців 14 днів).
Сторони правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області.
Позивач 12.06.2024 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області із заявою про перерахунок щомісячного довічного грошового утримання. 
Головним управлінням Пенсійного фонду в Запорізькій області за принципом екстериторіальності було винесено рішення від 21.06.2024 № 959070120967 про відмову у перерахунку щомісячного довічного грошового утримання з огляду на наступне.
За матеріалами пенсійної справи позивачу з 29.05.2024 призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці згідно Закону України «Про судоустрій і статус суддів», розрахованого в розмірі 52 % суддівської винагороди.
Тобто, спірні у цій справі відносини регулюються, зокрема, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», який визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд.
За нормами пункту 3 статті 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посад судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Відповідно до Рішення Вищої Ради правосуддя від 28.05.2024 № 1607/о/15-24, загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на відставку, становить 26 років 7 місяців 3 дні.
Натомість позивач наполягає на тому, що її загальний стаж який дає право на відставку становить більше 27 років внаслідок не зарахування у повному обсязі стажу роботи в галузі права - 3 роки, 6 місяців, 22 дні (державна служба). Вважає, що даний стаж роботи повинен бути зарахований повністю до стажу роботи на посаді судді.
Позивач у прохальній частині позову не просить визнати протиправним та скасувати рішення від 21.06.2024 № 959070120967 про відмову у перерахунку їй щомісячного довічного грошового утримання, але просить визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 , у здійсненні перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із стажу роботи на посаді судді - 27 років.
Позивач вбачає протиправність відмови в зарахуванні до її стажу роботи судді всього періоду стажу роботи за юридичною спеціальністю, яка відносилась до державної служби та у непроведенні перерахунку розміру щомісячного довічного грошового утримання.
Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування рішення Головного управління ПФУ в Запорізькій області від 21.06.2024 № 959070120967, суд першої інстанції дійшов висновку, що перший відповідач безпідставно відмовив у зарахуванні до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку, половину строку навчання за денною формою - 1 рік 9 місяців 29 днів та стажу (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, оскільки у розумінні статті 137 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» такі періоди підлягають зарахуванню до відповідного стажу роботи на посаді судді.
Обираючи належний та ефективний спосіб захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції вважав за необхідне зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до стажу роботи ОСОБА_1 на посаді судді, що дає право на відставку половину строку навчання за денною формою - 1 рік 9 місяців 29 днів та стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, а також здійснити перерахунок щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 , як судді у відставці, з 29 травня 2024 року із зарахуванням до стажу роботи наступних періодів: половина строку навчання за денною формою - 1 рік 9 місяців 29 днів; стаж (досвід) роботи (професійної діяльності), вимога щодо якого була визначена законом та надавала право для призначення на посаду судді, - 3 роки, виходячи зі стажу роботи ОСОБА_1 , який давав їй право на відставку - 26 років 7 місяців 3 дні, з виплатою недоотриманих сум.
Судом відмовлено у задоволенні позовної вимоги про визнання протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови ОСОБА_1 у здійсненні перерахунку та виплаті щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, виходячи із стажу роботи на посаді судді - 27 років, з огляду на їх безпідставність.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України (рішення підлягає перегляду в частині задоволення позовних вимог), колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно зі статтею 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.
Відповідно до статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
Згідно із частинами 1, 3 статті 142 Закону № 1402-VIII судді, який вийшов у відставку, після досягнення чоловіками віку 62 років, жінками - пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", виплачується пенсія на умовах, визначених зазначеним Законом, або за його вибором щомісячне довічне грошове утримання. До досягнення зазначеного віку право на пенсію за віком або щомісячне довічне грошове утримання мають чоловіки 1955 року народження і старші після досягнення ними такого віку:
1) 61 рік - які народилися з 1 січня 1954 року по 31 грудня 1954 року;
2) 61 рік 6 місяців - які народилися з 1 січня 1955 року по 31 грудня 1955 року.
Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у відставці в розмірі 50 відсотків суддівської винагороди судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді.
Досліджуючи поняття щомісячного довічного грошового утримання судді, Конституційний Суд України у мотивувальній частині рішення від 14 грудня 2011 року № 18-рп/2011 висновувався на тому, що це утримання є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячного грошового утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов`язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці виплату одержують з Пенсійного фонду України за рахунок Державного бюджету, діючі судді - виключно з Державного бюджету України. У цьому ж рішенні Конституційний суд України також вказав на неможливість звуження змісту та об`єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.
У Рішенні Конституційного Суду України від 03 червня 2013 року № 3-рп/2013(справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) зазначено, що визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід`ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості. Щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Конституційний принцип незалежності суддів означає, в тому числі, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.
Окрім цього, зазначений підхід до статусу судді у відставці та питання належного матеріального забезпечення суддів у відставці знайшов своє продовження у Рішенні Конституційного Суду України від 08 червня 2016 року № 4-рп/2016, у абзаці другому пункту 3 мотивувальної частини якого, Суд зазначив, що щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті, що слугує забезпеченню належного матеріального утримання судді після звільнення від виконання обов`язків (відставки), а також життєвого рівня, гідного його статусу.
Відповідно до положень статті 137 Закону (в редакції, чинній станом на час виходу позивача у відставку 28.05.2024) до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді:
1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України, судді Конституційного Суду України;
2) члена Вищої ради правосуддя, Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України;
3) судді в судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.
Відповідно до абзацу 4 пункту 34 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Зазначена норма пов`язує визначення законодавства, яке регулює питання обчислення стажу роботи на посаді судді, із часом призначення чи обрання суддею. Обмежень щодо дії цього пункту в часі Законом не встановлено.
Станом на момент обрання ОСОБА_1 на посаду судді Великописарівського районного суду Сумської області (14.10.2002) чинним був Закон № 2862-ХІІ.
Відповідно до частин 1-3, абзаців 1 та 2 частини 3 статті 43 Закону № 2862-ХІІ кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов`язків за власним бажанням або у зв`язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров`я, що перешкоджає продовженню виконання обов`язків.
За суддею, який перебуває у відставці, зберігається звання судді і такі ж гарантії недоторканності та соціального захисту, як і до виходу у відставку.
Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.
Судді, який пішов у відставку, за наявності відповідного віку і стажу роботи виплачується пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу". Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді. Судді у відставці, який має стаж роботи на посаді судді менше 20 років і досяг 55-річного віку (для жінок - 50 років), розмір щомісячного грошового утримання обчислюється пропорційно кількості повних років роботи на посаді судді. При досягненні таким суддею пенсійного віку за ним зберігається право на одержання щомісячного довічного грошового утримання в зазначеному розмірі, або, за його вибором, призначається пенсія на умовах, передбачених статтею 37 Закону України "Про державну службу".
До стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов`язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.
З метою залучення на посади суддів висококваліфікованих фахівців та підвищення їх соціального захисту президентом України було затверджено Указ “Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів” від 10 липня 1995 року № 584/95, відповідно до пункту 1 якого установлено, що:
- судді, які мають право на відставку та продовжують працювати на посаді судді, одержують заробітну плату і 50 відсотків передбаченого законом щомісячного грошового утримання, належного їм у разі виходу у відставку;
- до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах та період проходження строкової військової служби;
- заробітна плата суддів не обкладається прибутковим податком за місцем основної роботи.
Крім того, згідно з пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 “Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів” до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.
Згідно з копіями диплома (серія НОМЕР_2 ) та додатка до нього ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_2 ) з 1 вересня 1983 року до 28 квітня 1987 року (3 роки 7 місяців 27 днів) навчалася за денною формою у Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського (нині - Національний юридичний університет імені Ярослава Мудрого) за спеціальністю «Правознавство» та здобула кваліфікацію юриста. Такі відомості, зокрема, підтверджуються відповіддю університету від 27 травня 2024 року (вх. № 125-01-624/316) на запит члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3 .
Колегія суддів враховує, що законодавство, яке було чинне на момент обрання ОСОБА_1 на посаду судді Великописарівського районного суду Сумської області (14.10.2002) та діяло до набрання чинності Законом № 2453-VI, передбачало право судді на зарахування до стажу, який дає право на відставку та одержання щомісячного довічного грошового утримання за умови роботи на посаді судді не менше як 10 років, половини строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарного періоду проходження строкової військової служби. Не включення цього стажу до відповідного стажу роботи на посаді судді і врахування відповідачем для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Наведене узгоджується з висновками Верховного Суду, сформульованими у постановах від 30.03.2023 у справі №280/2167/21, від 28.08.2023 у справі №360/6255/21, від 26.05.2025 у справі №380/25592/23.
Враховуючи те, що стаж роботи позивача на посаді судді становить понад 20 років, до її стажу для цілей обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці має бути зарахована половина строку навчання за денною формою у Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського з 1 вересня 1983 року до 28 квітня 1987 року, тобто 1 рік 9 місяців 29 днів.
Крім того, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 після здобуття вищої юридичної освіти 28 квітня 1987 року із 1 серпня 1990 року до призначення її суддею 14 жовтня 1002 року працювала за юридичною спеціальністю на посадах: консультанта з правової роботи президії районної ради народних депутатів Сумської області, завідувача юридичного відділу Краснопільського районного виконавчого комітету Сумської області, завідувача юридичного відділу Краснопільської районної державної адміністрації, адвоката юридичної компанії (Краснопільський район).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2019 року у справі № 9901/805/18 погодилась із висновками колегії суддів Касаційного адміністративного суду та зазначила, що частину другу статті 137 Закону № 1402-VIII (у редакції, яка діє з 5 серпня 2018 року) потрібно тлумачити таким чином, що до стажу роботи на посаді судді також зараховується стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) судді у сфері права, який вимагається законом як мінімальний для набуття таким суддею права для призначення на посаду судді на дату такого призначення, оскільки вказана норма закону призвела до покращення правового становища суддів, надавши можливість зараховувати до стажу роботи на посаді судді їхній стаж (досвід) роботи (професійної діяльності) у сфері права тривалістю, яка вимагалася законом і ля призначення на посаду судді станом на дату призначення їх на посаду.
Отже, період трудової діяльності ОСОБА_1 у сфері права після здобуття вищої юридичної освіти підлягає врахуванню до стажу роботи, що дає право на відставку у розмірі три роки.
Крім того, відповідно до частини другої статті 27 Закону №2022-X (у редакції, чинній на момент виконання позивачем обов`язків судді) у разі тимчасової відсутності (хвороба, відпустка тощо) народного судді за поданням начальника відділу юстиції виконавчого комітету обласної, Київської міської Ради народних депутатів виконання обов`язків народного судді може бути покладено рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів на одного з народних засідателів цього суду.
Згідно зі статтею 11 Закону №2022-X була визначена рівність прав народних засідателів і суддів при здійсненні правосуддя.
Водночас, як зазначено вище, відповідно до пункту 34 Перехідних положень Закону №1402-VIII судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).
Конституційний Суд України у Рішенні від 05.04.2011 №3-рп/2011 вказував, що „професійні судді виконують конституційну функцію – здійснення правосуддя, чим обумовлений їх спеціальний правовий статус“ (друге речення абзацу третього пункту 4 мотивувальної частини Рішення).
Конституційний Суд України щодо єдиного статусу суддів наголошував, що „судді здійснюють правосуддя шляхом реалізації судової влади в межах повноважень, якими вони наділені відповідно до Основного Закону України та закону про судоустрій. Судді виконують свої обов`язки на професійній основі, мають однаковий юридичний статус, основу якого становлять спільні елементи, незалежно від місця суду в системі судоустрою чи від адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді. Однаковість юридичного статусу усіх суддів обумовлена, зокрема, наявністю єдиного порядку набуття статусу судді, сукупністю прав та обов`язків судді, єдністю юридичних гарантій, які надають суддям можливість бути неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними. Із набуттям статусу судді пов`язане й набуття передбачених Конституцією та законами України гарантій незалежності“; „Конституція України закріплює однаковий юридичний статус суддів через систему гарантій забезпечення їх незалежності, яка є невід`ємною складовою їхнього статусу. Встановлена система гарантій незалежності суддів не є їхнім особистим привілеєм, вона пов`язана з набуттям статусу судді, має юридичне призначення, спрямоване на захист прав і свобод людини і громадянина через здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом (суддею)“; „конституційне закріплення гарантій незалежності суддів спрямоване на унеможливлення будь-яких спроб впливу на суддю. Такий вплив є неприпустимим з огляду на положення частини другої статті 126 Конституції України“ (абзаци третій, шостий підпункту 3.2, абзац десятий підпункту 3.4 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 04.12.2018 №11-р/2018).
Розвиваючи зазначені юридичні позиції, Конституційний Суд України у Рішенні від 26.03.2024 №3-р(ІІ)/2024 зауважив, що всі судді судів системи судоустрою України мають єдиний статус, який притаманний їм як особам, які виконують виняткову конституційну функцію – чинення правосуддя. Єдиний статус суддів означає однаковість юридичного становища суддів в усіх аспектах, передусім однаковість їх гарантій незалежності та недоторканності, прав і обов`язків, вимог, обмежень, заборон та відповідальності. Водночас забезпечення гарантій незалежності та недоторканності суддів має базуватися на принципі єдиного статусу суддів, який не допускає, зокрема, вибірковості у забезпеченні цих гарантій та зниження їх рівня певній категорії суддів, що не сприяє чиненню правосуддя неупередженими, об`єктивними, безсторонніми та незалежними судами, реалізації конституційного права на судовий захист (абзац третій пункту 4.2 мотивувальної частини Рішення).
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.10.2005 №8-рп/2005 зазначив, що право судді, який перебуває у відставці, на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання - це особлива форма соціального забезпечення суддів, зміст якої полягає у гарантованій державою щомісячній звільненій від сплати податків грошовій виплаті, що слугує забезпеченню їх належного матеріального утримання, в тому числі після звільнення від виконання обов`язків судді. Надання судді матеріального захисту є гарантією забезпечення його незалежності. Разом з тим, будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя.
Колегія суддів враховує, що ОСОБА_1 обрана та зарахована на посаду судді Великописарівського районного суду Сумської області 14.10.2002 (а. с. 13).
Водночас до обрання на посаду судді, ОСОБА_1 працювала на посаді стажера народного судді Краснопільського районного народного суду Сумської області, під час роботи на цій посаді з 5 липня 1988 року до 25 серпня 1988 року на неї було покладено виконання обов`язків народного судді цього суду. 
Виходячи з конституційного принципу єдиного статусу суддів в Україні, колегія суддів зауважує, що виконання обов`язків народного судді безпосередньо пов`язане зі здійсненням правосуддя, внаслідок чого вищевказаний період, протягом якого ОСОБА_1 виконувала обов`язки народного судді Краснопільського районного народного суду Сумської області, має бути зарахований до стажу роботи на посаді судді для цілей обчислення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
При цьому суд також звертає увагу на те, що у рішенні Вищої Ради Правосуддя від 28.05.2024 № 1607/0/15-24 міститься розрахунок стажу судді ОСОБА_1 , який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.
Так, до розрахунку стажу позивача зараховані:
- стаж роботи безпосередньо на посаді судді – 21 рік 7 місяців 14 днів;
- - стаж роботи у сфері права після здобуття вищої юридичної освіти – 3 роки;
- стаж роботи народного судді Краснопільського районного народного суду Сумської області – 1 місяць 20 днів;
- половина строку навчання у Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського – 1 рік 9 місяців 29 днів.
Загальний стаж роботи судді ОСОБА_1 , який дає їй право на відставку, визначений у рішенні Вищої Ради Правосуддя від 28.05.2024 № 1607/0/15-24, становить 26 років 7 місяців 3 дні, що і було вказано судом першої інстанції у резолютивній частині рішення.
З огляду на вищевикладене, посилання апелянта на помилково визначення судом сукупного стажу позивача на рівні 26 років 07 місяців 03 дні, замість 26 років 05 місяців 13 днів є неприйнятними, оскільки судом першої інстанції і було враховано саме рішення Вищої Ради Правосуддя від 28.05.2024 № 1607/0/15-24 при визначенні загального стажу позивача.
При цьому, не згода із рішенням Вищої Ради Правосуддя є підставою для його оскарження у відповідності до статті 35 Закону України «Про Вищу Раду Правосуддя», однак не є підставою для позбавлення позивача її конституційного права на соціальний захист.
Отже, не включення першим відповідачем до відповідного стажу роботи позивача на посаді судді, зокрема, періоду роботи на посаді судді народного суду, стажу роботи народного судді та половини строку навчання на юридичному факультету вищого навчального закладу для встановлення (визначення) розміру щомісячного довічного грошового утримання лише періоду роботи на посаді судді є неправомірним.
Сторонами не спростовується, що довічне грошове утримання позивача обраховується виходячи з 52% суддівської винагороди та наявності страхового стажу на посаді судді у розмірі 21 рік 9 місяців 8 днів.
А відтак, зарахування до вже наявного у позивача стажу роботи, що дає право на призначення та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді стажу половини строку навчання у Харківському юридичному інституті імені Ф.Е. Дзержинського (1 рік 9 місяців 29 днів), роботи у сфері права після здобуття вищої юридичної освіти (3 роки) та стажу роботи народного судді Краснопільського районного народного суду Сумської області – 1 місяць 20 днів з урахуванням приписів статті 142 Закону № 1402-VIII, є підставою для підвищення щомісячного довічного грошового утримання позивача та проведення відповідного перерахунку.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Особливістю адміністративного судочинства є те, що обов`язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень.
Перший відповідач, як суб`єкт владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності власних дій, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час її апеляційного перегляду не довів належними та допустимими доказами правомірність власних дій (бездіяльності), які є предметом оскарження позивачем.
З огляду на встановлені обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про протиправність рішення Головного управління ПФУ в Запорізькій області від 21.06.2024 №959070120967 та наявність підстав для його скасування.
Щодо правомірності обраного судом першої інстанції способу захисту слід зазначити наступне.
Колегія суддів зауважує, що спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності "небезпідставної заяви" за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути "ефективним" як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, "ефективний засіб правого захисту" в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату.
Частиною четвертою статті 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
У разі наявності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта прийняти рішення конкретного змісту є втручанням у дискреційні повноваження.
У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тобто, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.
Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі.
Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 509/1350/17 зазначила, що суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
При цьому, застосування такого способу захисту у цій справі вимагає з`ясування судом, чи виконано позивачем усі визначені законом умови, необхідні для прийняття рішення про призначення пенсії
Відповідно до пунктів 2, 4 та 10 частини другої статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення адміністративного позову суд може визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт чи окремі його положення; визнати бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язати вчинити певні дії; визначити інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів.
У випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.
З огляду на те, що при зверненні позивача до першого відповідача із заявою про перерахунок пенсії ОСОБА_1 було дотримано всіх визначених законодавством умов для такого перерахунку – існує лише один вид правомірної поведінки ГУ ПФУ в Запорізькій області – здійснити такий перерахунок.
Отже, у першого відповідача відсутній вибір між декількома можливими правомірними рішеннями, а тому зазначені повноваження не є дискреційними.
З огляду на вказане, та не оскарження позивачем обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права, колегія суддів не вбачає підстав для його зміни.
Відповідно до статті 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За визначенням, наведеним у статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції, а тому відсутні підстави для його скасування.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст.241, ст.ст.243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326-329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.
Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 по справі № 480/6595/24 в частині задоволення позову - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова 	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій