ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

27 травня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 208/9393/25	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді Олефіренко Н.А. (доповідач),
суддів: Дурасової Ю.В., Божко Л.А., 
за участю секретаря судового засідання Соловей Л.О. 
за участю представників: позивача - Булах Є.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Третього апеляційного адміністративного суду в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Заводського районного суду міста Кам`янського від 16.07.2025 в адміністративній справі №208/9393/25 за позовом Відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України, громадянина Російської Федерації,- 
ВСТАНОВИВ:
16 липня 2025 року відділ №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області звернувся до Заводського районного суду міста Кам`янського із позовом до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України, громадянина російської федерації, заявив наступні позовні вимоги:
1. Затримати та помістити до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , строком на шість місяців, з метою забезпечення видворення за межі території України.
2. Вирішити питання щодо негайного виконання рішення про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, громадянина російської федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Вимоги позову обґрунтовані тим, що громадянин Російської Федерації  ОСОБА_1  тривалий час перебуває на території України, без законних підстав (граничний термін перебування в Україні закінчився 02.03.2022 року), паспорт громадянина Російської Федерації серії НОМЕР_1 , виданий 31.01.2022 року терміном дії до 31.01.2027 року орган, що видав - Генеральне консульство росії в місті Харкові - не вживав заходів для легалізації свого перебування в Україні.
Рішенням Заводський районний суд м. Кам`янське вимоги відділ №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області задоволено.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована недоведеністю правових підстав для застосування до нього, як до іноземця, процедури затримання з метою його ідентифікації на підставі норм статті 289 КАС України.
Колегією суддів з`ясовано, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце народження м.Норільск Красноярського краю, рф, прибув на територію України у 1992 році по паспорту колишнього СРСР, зразка 1974 року, виданого в Бабушкінському районі м.Москва, через пункт пропуску «Козача Лопань» та з того часу територію України не покидав.
Отримав паспорт громадянина Російської Федерації НОМЕР_1 : дата видачі 31.01.2022 р., термін дії до 31.01.2027 р. орган, що видав - Генеральне консульство росії в місті Харкові.
Втративши підстави для подальшого перебування на території України, не здійснив дій на легалізацію свого перебування в Україні, із заявою про продовження терміну перебування на території України, чи із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області не звертався.
Будучи обізнаним про строк перебування громадянам іноземних держав на території України, з території України до завершення встановленого строку не виїхав, дій на легалізацію свого перебування в Україні не здійснив.
19.03.2025 року відділом №14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МДН № 006823, згідно до якого виявлено громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який перевищив строк перебування в Україні більш ніж на 30 днів, ухилився від виїзду з України після закінчення відповідного терміну перебування, чим порушив вимоги ч.1,3 ст.3, ч.1,3 ст. 9 ЗУ «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».
Також 19.03.2025 року відділом №14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області складено постанову про накладення адміністративного стягнення серії ПН МДН № 006813, відповідно до якого накладено на громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 3400,00 грн.. Постанова виконана 19.03.2025р..
Рішенням №1222130100017999 про примусове повернення до країни походження або третьої країни громадянина російської федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданим 19.03.2025 року Заводським відділом у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, вирішено примусово повернути до країни походження або третьої країни громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , та зобов`язано його покинути територію України у термін до 08.04.2025 року.
19.03.2025 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 повідомлено, що стосовно нього прийнято рішення про його примусове повернення до країни походження або третьої країни та роз`яснено порядок оскарження рішення.
16.07.2025 року Відділом №14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області отримано подання Управління стратегічних розслідувань в Луганській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України 15.07.2025 року №81219-2025 про прийняття рішень про примусове видворення та поміщення до ПТПІ, де вказується на те, що у відповідності до пункту 1 статті 1, пунктів 1-3 статті 2, підпунктів 1-2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліції» та відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням кабінету Міністрів України від 16 вересня 2020 року №1126-р, управлінням стратегічних розслідувань в Луганській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України здійснюються заходи з метою запобігання та протидії нелегальній міграції та іншим порушенням законодавства України в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави.
Проведеними заходами встановлено, що на території м.Кам`янське, Дніпропетровської області незаконно перебуває громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , після закінчення терміну перебування не залишив територію України. До Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про продовження терміну перебування на території України не звертався, проживає без реєстрації, не маючи постійного місця проживання та перейшов на нелегальне становище.
З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він прибув на територію України у 1992 році у приватних справах по паспорту колишнього СРСР, зразка 1974 року, виданого в Бабушкінському районі м.Москва, через пункт пропуску «Козача Лопань» та з того часу територію України не покидав. Спочатку він приїхав до міста Кам`янське (колишня назва м.Дніпродзержинськ) до свого батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав по АДРЕСА_1 , помер в 1998 році, як йому відомо паспортом громадянина України не документований.
В 1993 році він втратив свій паспорт громадянина колишнього СРСР. Після смерті батька виїхав до міста Одеси, де мешкав близько 15 років, потім повернувся до міста Кам`янське. У зв`язку з відсутністю коштів, оскільки весь час працював на підсобних роботах, будівництві, з питання втрати паспорта він зміг звернутися лише в 2021 році до Генерального Консульства Росії в місті Харкові, де в січні 2022 року його документовано паспортом РФ.
Після отримання паспорта громадянина РФ приїхав до міста Кам`янське, Дніпропетровської області, мешкає в будинку безпритульних по 
АДРЕСА_2 шлюбі не перебував, дітей не має. Рідних братів та сестер, родичів на території України не має.
До органів ДМС з метою оформлення документів, які б дозволяли йому легально перебувати на території України не звертався. До суду з метою оскарження постанови та рішення про примусове видворення звертатися не має наміру.
Рішенням №1222100100000473 про примусове видворення з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , виданим 16.07.2025 року відділом №14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, вирішено примусово видворити з України громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 .
16.07.2025 року громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 повідомлено, що стосовно нього прийнято рішення про його примусове видворення з України та роз`яснено порядок оскарження рішення.
Здійснюючи перегляд справи в апеляційному порядку в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини другої статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини.
За приписами частини першої статті 1 Закону № 3773-VI іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні; нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України; посвідка на тимчасове проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання в Україні;
Статтею 3 Закону № 3773-VI встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини. Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Статтею 9 Закону № 3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку. Іноземці та особи без громадянства під час проходження прикордонного контролю у пунктах пропуску через державний кордон зобов`язані подати свої біометричні дані для їх фіксації. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.
Статтею 23 Закону № 3773-VI передбачено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили кримінальні, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 3773-VI іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України). У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.
Пунктом 5 розділу І Інструкції № 150 передбачено, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців до країни походження або третьої країни є: дії, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; дії, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; затримання іноземців органами охорони державного кордону у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.
Згідно з пунктом 2 розділу ІІ Інструкції № 150 рішення про примусове повернення оголошується іноземцю протягом 72 годин з дати його ухвалення, за винятком випадків, коли місцезнаходження іноземця не встановлено, в присутності перекладача та/або законного представника (на вимогу особи) під підпис та обліковується посадовою особою органу ДМС, органу охорони державного кордону та органу СБУ, яка уповноважена складати документи для примусового повернення, у журналі обліку прийнятих рішень про примусове повернення та видворення з України іноземців та осіб без громадянства.
Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 3773-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальні органи та територіальні підрозділи, органи охорони державного кордону або органи Служби безпеки України можуть приймати рішення про примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, якщо такі особи затримані за незаконне перетинання (спробу незаконного перетинання) державного кордону України або є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятиметься від виконання рішення про примусове повернення, або якщо така особа не виконала у встановлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення, а також в інших передбачених законом випадках.
Частиною четвертою статті 30 Закону № 3773-VI передбачено, що іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.
У разі звернення особи під час її перебування в пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вона продовжує перебувати в зазначеному пункті до остаточного прийняття рішення за заявою.
Статтею 31 Закону № 3773-VI визначено, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн: де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання; де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя; де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Забороняється колективне примусове видворення іноземців та осіб без громадянства.
Пунктом 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що такий пункт є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства.
Згідно з пунктом 5 Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України чи реадмісії.
Строк тримання затриманих іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування становить шість місяців з дня фактичного затримання особи.
За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи в зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, або особою без громадянства, такий строк може бути продовжено, але загальний строк затримання не повинен перевищувати вісімнадцять місяців.
Згідно з частиною першою статті 289 КАС України за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення або реадмісію, ухилятиметься від виконання рішення про його (її) примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик його (її) втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, стосовно якого (якої) прийнято рішення про примусове видворення, документа, що дає право на виїзд з України, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, його територіальний орган чи підрозділ, орган охорони державного кордону, орган Служби безпеки України подає до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням зазначених органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовну заяву про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів:
1) затримання з метою ідентифікації та/або забезпечення примусового видворення за межі території України;
2) затримання з метою забезпечення передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;
3) взяття на поруки підприємством, установою чи організацією;
4) зобов`язання внести заставу.
Частиною тринадцятою статті 289 КАС України передбачено, що умовами, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи, є:
1) відсутність співпраці з боку іноземця або особи без громадянства під час процедури його (її) ідентифікації;
2) неодержання інформації з країни громадянської належності іноземця або країни походження особи без громадянства чи документів, необхідних для ідентифікації особи.
Застосовуючи приписи частини першої статті 30 Закону № 3773-VI варто звернути увагу на те, що примусове видворення з України іноземця застосовується якщо рішення компетентного органу про примусове повернення не виконано іноземцем в установлений строк без поважних причин.
Отже, зі змісту наведеної норми слідує, що примусовому видворенню іноземця чи особи без громадянства передують дві обставини:
1) прийняття рішення відповідним компетентним органом про примусове повернення;
2) ухилення від виїзду після прийняття рішення про повернення або наявність обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 359/5975/17, від 28 лютого 2019 року у справі № 754/2198/17, від 26 червня 2019 року у справі № 755/12159/18, від 09 серпня 2019 року у справі №359/5823/16-а, від 27 квітня 2023 року у справі №522/11882/22, від 24 травня 2023 року у справі №296/8455/22.
Повертаючись до обставин справи, колегія суддів зазначає, що 16.07.2025 року Відділом №14 у місті Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області отримано подання Управління стратегічних розслідувань в Луганській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України 15.07.2025 року №81219-2025 про прийняття рішень про примусове видворення та поміщення до ПТПІ, де вказується на те, що у відповідності до пункту 1 статті 1, пунктів 1-3 статті 2, підпунктів 1-2 пункту 1 статті 23 Закону України «Про Національну поліції» та відповідно до Стратегії боротьби з організованою злочинністю, схваленої розпорядженням кабінету Міністрів України від 16 вересня 2020 року №1126-р, управлінням стратегічних розслідувань в Луганській області Департаменту стратегічних розслідувань Національної поліції України здійснюються заходи з метою запобігання та протидії нелегальній міграції та іншим порушенням законодавства України в умовах складного безпекового середовища навколо України та криміногенної ситуації всередині держави.
Проведеними заходами встановлено, що на території м.Кам`янське, Дніпропетровської області незаконно перебуває громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , після закінчення терміну перебування не залишив територію України. До Відділу № 14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області із заявою про продовження терміну перебування на території України не звертався, проживає без реєстрації, не маючи постійного місця проживання та перейшов на нелегальне становище.
З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що він прибув на територію України у 1992 році у приватних справах по паспорту колишнього СРСР, зразка 1974 року, виданого в Бабушкінському районі м.Москва, через пункт пропуску «Козача Лопань» та з того часу територію України не покидав. Спочатку він приїхав до міста Кам`янське (колишня назва м.Дніпродзержинськ) до свого батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживав по АДРЕСА_1 , помер в 1998 році, як йому відомо паспортом громадянина України не документований.
В 1993 році він втратив свій паспорт громадянина колишнього СРСР. Після смерті батька виїхав до міста Одеси, де мешкав близько 15 років, потім повернувся до міста Кам`янське. У зв`язку з відсутністю коштів, оскільки весь час працював на підсобних роботах, будівництві, з питання втрати паспорта він зміг звернутися лише в 2021 році до Генерального Консульства Росії в місті Харкові, де в січні 2022 року його документовано паспортом РФ.
Після отримання паспорта громадянина РФ приїхав до міста Кам`янське, Дніпропетровської області, мешкає в будинку безпритульних по АДРЕСА_2 .
В шлюбі не перебував, дітей не має. Рідних братів та сестер, родичів на території України не має.
Вказані відомості свідчать про те, що позивачу достеменно відомо дані про особу відповідача, а саме його прізвище, ім`я, по батькові, дату, місяць та рік народження, відомості про громадянство, сімейний стан та постійне місце проживання, що сторонами не заперечується, тобто особа відповідача є ідентифікованою. 
Відповідно, посилання позивача у обґрунтування позовної заяви на те, що метою затримання та поміщення відповідача до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є ідентифікація особи, не правомірно визнано судом першої інстанції обґрунтованими.
Приписами статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року та статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно для забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 21 листопада 2019 року у справі "Іліас та Ахмед проти Угорщини" (Ilias and Ahmed v. Hungary) (заява № 47287/15) указав на те, що, проголошуючи право на свободу, перший пункт статті 5 Конвенції стосується фізичної свободи особи, і його мета полягає в гарантуванні того, що нікого не може бути свавільно позбавлено такої свободи. Для встановлення того, чи був хтось "позбавлений свободи" у розумінні статті 5 Конвенції, відправним пунктом повинна бути конкретна ситуація та має враховуватися ціла низка критеріїв, таких як вид, тривалість, наслідки і спосіб застосування відповідного заходу. Різниця між позбавленням та обмеженням свободи є питанням ступеня або інтенсивності, а не природи або сутності (пункт 212).
Суд наголошує, що відповідно до пункту 1 статті 5 Конвенції йдеться про фізичну свободу особи, і мета цих приписів полягає в недопущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків стосовно права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті цих приписів.
Конституційний Суд України зазначав, що встановлення обмежень прав і свобод людини і громадянина є допустимим виключно за умови, що таке обмеження є домірним (пропорційним) та суспільно необхідним (друге речення абзацу шостого підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 19 жовтня 2009 року № 26-рп/2009); обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).
Беручи до уваги вказані позиції Європейського суду з прав людини та Конституційного Суду України щодо обмеження свободи людини, Верховний Суд зазначає що під час розгляду справи про поміщення особи до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, суди повинні враховувати принцип пропорційності, зокрема, при оцінці обґрунтованості обмежень свобод, що застосовуються до іноземців при поміщенні до такого закладу, щоб не порушити при цьому сутність такого права, тобто фактичного обмеження фізичної свободи особи.
Суб`єкт владних повноважень під час виконання своїх функцій повинен дотримуватися конституційних гарантій прав іноземців (стаття 26 Конституції України).
Колегія суддів зазначає про необхідність врахування наслідків застосованого заходу до іноземця/особи без громадянства, його співмірності та пропорційності, врахування інтересів та прав особи, способу застосування уповноваженими органами заходу на порушення міграційного законодавства, виявлення волевиявлення та здійснення будь-яких дій з метою легалізації проживання на території України.
За обставинами даної справи, суд вбачає неспівмірність та непропорційність врахування прав особи та способу застосування уповноваженими органами заходів, оскільки відповідно до доводів апелянта, останній зазначав, що проживав в Україні в батьківській хаті більше 30 років. Прибув на територію України у 1992 році по паспорту колишнього СРСР, через пункт пропуску «Козача-Лопань» та з того часу територію України не покидав. Мешкав разом зі своїм батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 . Батько помер у 1998 році.
Тривале проживання в Україні (понад 30 років) без належного оформлення документів не звільняє іноземця від відповідальності за порушення міграційних правил, проте воно є вагомим аргументом для захисту.
Враховуючи той факт, що відповідач повідомив про зазначені обставини ще під час надання пояснень начальнику відділу №14 у місті Кам`янському ГУ ДМС у Дніпропетровській області, позивач був обізнаний щодо вказаних обставин та проігнорував їх дослідження та врахування під час встановлення правового статусу відповідача, а саме: з огляду на закон, така особа вважається іноземцем, який незаконно перебуває на території України, оскільки не має посвідки на постійне або тимчасове проживання.
Проте, проживання понад 30 років означає, що особа перебувала в Україні ще до розпаду СРСР або приїхала невдовзі після нього. Якщо особа проживала в Україні станом на 24 серпня 1991 року, вона може претендувати на встановлення факту проживання для подальшого отримання громадянства України.
Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини, 30 років життя в країні створюють міцні соціальні та сімейні зв`язки, тому суд має враховувати, чи не буде видворення (та тривале затримання) порушенням цього права.
Враховуючи, що кордони з РФ закриті і примусове видворення є технічно неможливим, поміщення іноземців до Пунктів тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства залишається доцільним та законним заходом, до того ж згідно зі ст. 5 Конвенції про захист прав людини та Типовим положенням, утримання в ПТПІ не є покаранням. Це адміністративний захід для:
-ідентифікації особи (якщо немає документів);
-забезпечення нацбезпеки та громадського порядку;
-підготовки до видворення, навіть якщо воно відбудеться пізніше або через треті країни.
Механізм примусового переміщення іноземців через кордон (депортації або видворення) регулюється Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (Статті 26, 30) та відповідною Інструкцією МВС, СБУ та ДПСУ.
Процедура поділяється на два види залежно від обставин:
1.Примусове повернення (адміністративний порядок):
-орган ДМС або СБУ приймає рішення, згідно з яким іноземець зобов`язаний самостійно залишити Україну у визначений строк (до 30 днів) 
-у паспорті проставляється відмітка про скасування візи/посвідки та заборона в`їзду (зазвичай на 3 роки) 
-державний орган контролює факт виїзду.
2. Примусове видворення (судовий порядок):
- застосовується, якщо особа ухилилася від примусового повернення або є обґрунтовані підстави вважати, що вона не виїде сама 
- ДМС або ДПСУ подає позов до адміністративного суду 
- на підставі рішення суду особу затримують і супроводжують до пункту пропуску під контролем правоохоронців.
Через закриті пункти пропуску з РФ та Білоруссю, примусове видворення може здійснюватися через гуманітарні коридори за спеціальним погодженням або через кордони з третіми країнами, якщо це технічно можливо за рішенням суду.
Термін «за спеціальним погодженням» та виїзд через «треті країни» у контексті сьогодення означає, що через закритість кордонів і воєнний стан стандартна процедура «купив квиток і виїхав» не працює. 
Оскільки пункти пропуску на кордоні з Білоруссю та РФ офіційно закриті рішенням Кабміну, перетнути їх можна лише як виняток.
Державна прикордонна служба (ДПСУ) та СБУ можуть погодити пропуск депортованої особи через конкретний пункт (за обставинами даної справи це «Нова Гута»), якщо є домовленість про те, що суміжна сторона (Білорусь) прийме цю особу.
Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 департовано через Пункт пропуску «Нова Гута» (з української сторони — «Нові Яриловичі», Чернігівська обл.)
За Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» положень статті 30, особу довозять до «нульової» позначки кордону в супроводі конвою ДМС або Нацполіції.
Відповідно до Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців передбачено, за наявності у особи простроченого паспорту, її можуть помістити до ПТПІ для ідентифікації та в подальшому, згідно з положенням, виїзд із такого пункту до кордону здійснюється виключно у супроводі персоналу закладу або поліції.
Спільний Наказ МВС, СБУ та ДПСУ (Інструкція про примусове видворення) - це основний технічний документ (регулярно оновлюється, остання суттєва редакція — кінець 2025 року), який описує сам процес «конвою»:
1.Визначення маршруту: державна міграційна служба розробляє план-схему супроводу.
2.Склад супроводу: визначається кількість працівників Нацполіції або ДМС, які мають право застосовувати заходи примусу (наприклад, наручники), якщо особа чинить опір.
3.Передача на кордоні: у пункті пропуску (або на гуманітарному коридорі) супровід передає особу прикордонникам, які фіксують фактичний виїзд з території України.
Оскільки кордон з Білоруссю закритий для загального руху, діють Тимчасові регламенти ДПСУ. Вони передбачають, що:
- супровід до «нульової позначки» (фактичної лінії кордону) на закритих ділянках здійснюється за спеціальним розпорядженням штабу Сил оборони 
-перехід можливий лише в місцях, де організовано «коридор», і супровід триває до моменту, поки особа не перейде на територію суміжної держави.
Супровід — це спосіб держави гарантувати, що особа дійсно залишила територію України, а не залишилися в країні нелегально.
Пункт пропуску «Нова Гута» (з української сторони — «Нові Яриловичі», Чернігівська обл.) станом на квітень 2026 року має особливий статус у контексті переміщення осіб через кордон.
Офіційний статус зазначеного пункту пропуску фіксує, що пункт офіційно закритий для регулярного пасажирського та автомобільного сполучення згідно з розпорядженням Кабміну. 
За даними масової інформації, пункт пропуску «Нова Гута» періодично використовується як майданчик для спеціальних заходів між державами, зокрема для обміну тілами загиблих або військовополоненими. 
У виняткових випадках за рішенням суду та за погодженням зі штабом Сил оборони цей пункт може бути використаний для примусового видворення іноземців до Білорусі під конвоєм. 
Проте, відповідно до пояснень Державної прикордонної служби України, основним гуманітарним вікном на кордоні з Білоруссю залишається пункт «Мокрани — Доманове» (Волинська обл.). Будь-яке переміщення в районі «Нової Гути» жорстко контролюється ЗСУ та прикордонниками. Перебування в цій зоні без спеціального супроводу або дозволу розцінюється як порушення режиму воєнного стану.
Отже, процес депортації (видворення) — це міждержавна процедура, навіть якщо суд прийняв рішення про депортацію особи, в даному випадку гр. РФ ОСОБА_1 , саме через цей напрямок, це не означає автоматичного відкриття кордону. Держава організовує прохід лише тоді, коли є підтвердження від суміжної сторони (Білорусі) про готовність прийняти особу.
Згідно з міжнародним правом та внутрішніми інструкціями ДПСУ, примусове переміщення особи через кордон потребує підтвердження того, що інша країна її прийме.
Враховуючи ту обставину, що в рішенні №1222100100000473 про примусове видворення з України гр. РФ ОСОБА_1 від 16.07.2025 року не вказано конкретний пункт пропуску, а зазначено загальне формулювання: «примусово видворити за межі території України», так само як в рішенні Заводського районного суду міста Кам`янського не зазначено, яким шляхом забезпечити видворення за межі території України, суд зазначає, що це давало ДМС гнучкість дій: якщо «Нова Гута» закрита, видворення може бути забезпечено іншим, більш доступним, шляхом. 
Суд звертає особливу увагу на дотримані процедури видворення, оскільки тільки дотримуючись чітко передбаченої процедури/механізму можна довести виконання рішення про примусове видворення з України.
Разом з тим, існує загроза технічної неможливості виконання рішення. Якщо українські прикордонники виведуть особу на «нейтральну смугу», а білоруська сторона відмовиться відкрити шлагбаум або застосує зброю враховуючи мінування та укріплення кордону, особа з супроводом опиняться в зоні бойових дій, українська влада не ризикуватиме життям конвою та порушенням прикордонних протоколів. 
Водночас, якщо ДМС постановив видворити особу через «Нову Гуту», але Білорусь офіційно відмовляється приймати людей на цій ділянці або відсутні безпекові гарантії, виконання рішення про примусове видворення з України може бути тимчасово зупинено. В такому разі, особу тримають у Пункті тимчасового перебування іноземців (ПТПІ) до моменту, поки не з`явиться технічна можливість виїзду (наприклад, через інший пункт пропуску або іншу країну).
Розділом VІ Інструкції про примусове повернення та примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом МВС України, Адміністрації ДПС України, СБУ від 23 квітня 2012 року №353/271/150, визначено порядок дій з ідентифікації та документування іноземців. Згідно з пунктом 1Розділу VІ зазначеної Інструкції передбачено, що якщо іноземець не має документів, що посвідчують особу, орган ДМС, орган охорони державного кордону України або орган СБУ вживають заходів щодо його ідентифікації та документування. З цією метою, до дипломатичних представництв або консульських установ держави походження іноземця надсилаються відповідні запити.
В матеріалах справи відсутні докази того, що уповноваженими особами вчинялись будь-які дії передбачені законодавством.
Щодо неможливого розгляду справи без участі апелянта.
Встановлені обставини по справі свідчать про те, що ОСОБА_1 вивезли з ТПІ (тюремної установи) і його поточне місцезнаходження невідоме, оскільки докази щодо його видворення відсутні, що є критичним для судового розгляду. 
Згідно з Кодексом адміністративного судочинства України, апеляційний суд має діяти таким чином:
1. Обов`язок належного повідомлення: суд не має права розглядати справу, якщо немає доказів, що особа була належним чином повідомлена про час і місце засідання. Оскільки особа перебувала під контролем держави (у ТПІ), саме на державні органи покладається обов`язок забезпечити її участь або повідомити про місцеперебування.
2. Відсутність доказів про місцезнаходження: якщо докази про те, куди саме вивезли особу, відсутні, суд не може вважати її належним чином повідомленою за старою адресою (ТПІ). У такому разі суд зазвичай:
- відкладає розгляд справи для з`ясування фактичного місцеперебування особи 
- направляє запити до відповідних органів для встановлення адреси.
3. Ризик порушення права на захист: розгляд справи без особи, чиє місцезнаходження невідоме через дії державних органів (етапування/переведення), є істотним порушенням процесуального права. Таке рішення апеляційного суду вважається таким, що прийняте з порушенням права на справедливий суд.
4. Виклик через оголошення: якщо місце проживання невідоме, КАСУ дозволяє виклик через оголошення на вебпорталі «Судова влада України». Однак у випадку з ув`язненими цей механізм є не логічним, оскільки держава зобов`язана знати, де перебуває особа під її вартою.
Отже, розгляд за таких умов є незаконним.
Відповідно до ст. 289 КАС України, апеляційний розгляд справ щодо затримання іноземців/осіб без громадянства відбувається з обов`язковим повідомленням учасників.
Суд не може вважати особу повідомленою, якщо її місцезнаходження не встановлено після вивезення з ТПІ державними органами.
Розгляд справи без участі особи, яку не було належним чином повідомлено, або якій не забезпечили можливість участі, є грубим порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини (право на справедливий суд).
Під час розгляду справи, суд апеляційної інстанції намагався встановити місцезнаходження апелянта (вивезеного з ТПІ) або отримати докази його видворення, але не отримав їх, це вказує на те, що держава в особі ДМС та прикордонної служби не виконали свій обов`язок щодо контролю за особою, яку вони ж і затримала.
Колегія суддів не може погодитися з рішенням суду першої інстанції про поміщення особи до ТПІ, оскільки особа фактично вже не перебуває в ТПІ, а доказів законного видворення немає, подальше існування судового рішення про затримання є незаконним, бо воно не відповідає фактичним обставинам.
Навіть якщо перший суд розглянув справу правильно на той момент, поточна невизначеність і грубе порушення права на захист через дії держорганів змушують апеляційну інстанцію визнати процедуру затримання незаконною.
Так, апеляційний суд може застосувати пункт 4 частини 1 статті 315 КАС України, але виключно за умови, що під час розгляду справи правовідносини припинили своє існування.
В даному випадку ключовою умовою для застосування цієї статті є офіційний статус особи. Зникнення особи не є підставою для визнання рішення нечинним, оскільки спір залишається відкритим. 
Однак, враховуючи фактичне (хоч і не підтверджене ДПСУ) припинення тримання в ПТПІ за ініціативою державних органів, правова підстава застосування пункт 4 частини 1 статті 315 КАС є цілком обґрунтованими.
Таким чином, враховуючи відсутність предмета спору: якщо затримання вже фактично припинилося, апеляційний суд може визнати рішення першої інстанції нечинним і закрити провадження, оскільки потреба в рішенні про затримання зникла.
Додатково колегія суддів зазначає, державні органи не забезпечили явку особи та не надали доказів її законного перебування в іншому місці. 
Це вважається порушенням права на захист та фактичною втратою законних підстав для обмеження волі.
Відсутність доказів видворення при фактичному зникненні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ТПІ свідчить про порушення процедури. 
Якби видворення відбулося законно, прикордонники не тільки зафіксували перетин кордону у базі даних але й склали б акт прийому-передачі особи, який є обов`язковим для звітності обох відомств.
Суд зазначає, що органи ДМС та ДПСУ не довели правомірність своїх дій після вивезення особи, що є підставою для задоволення часткового апеляційної скарги. 
Визнання рішення нечинним (на відміну від його скасування) застосовується тоді, коли рішення суду першої інстанції на момент його ухвалення було законним, але пізніше обставини змінилися настільки, що предмет спору зник, і виконувати рішення більше немає сенсу. 
Оскільки ДМС/ПТПІ офіційно стверджують, що особу «вивезли/видворили», вони фактично визнають, що затримання іноземця у межах цієї справи вже припинено. Держава добровільно відмовилася від тримання особи в ПТПІ (незалежно від того, де людина зараз).
Оскільки особа фізично перебуває поза межами контролю ПТПІ, рішення суду першої інстанції, яке не набрало чинності, про її «затримання та поміщення» втратило актуальність і не може бути виконане.
Керуючись 238, 243, 250, 308, 310, 315, 321, 322, 325, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Заводського районного суду міста Кам`янського від 16.07.2025 в адміністративній справі №208/9393/25 визнати нечинним.
Провадження у справі за позовом Відділу №14 у м. Кам`янському Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області до ОСОБА_1 про затримання та поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, з метою забезпечення видворення за межі території України, громадянина Російської Федерації закрити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя Н.А. Олефіренко 

суддя Ю. В. Дурасова 

суддя Л.А. Божко