ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 441/233/24
провадження № 61-7885св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивач - Релігійна громада Римсько-католицької церкви смт Великий Любінь Львівської області,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шачіна Наталія Миколаївна, на постанову Львівського апеляційного суду 
від 21 травня 2025 року у складі колегії суддів: Шеременти Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2024 року Релігійна громада Римсько-католицької церкви смт Великий Любінь Львівської області (далі - Релігійна громада Римсько-католицької церкви) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні квартирою. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Релігійна громада Римсько-католицької церкви є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , в якій до 28 квітня 2023 року незаконно був зареєстрований ОСОБА_1 , а після зняття його з реєстраційного обліку він добровільно відмовляється звільнити квартиру, заблокував вхідні двері та зберігає в ній свої особисті речі, чим створює Релігійній громаді Римсько-католицької церкви перешкоди у користуванні власністю. 
Посилаючись на наведене, Релігійна громада Римсько-католицької церкви просила суд зобов`язати ОСОБА_1 не чинити Релігійній громаді Римсько-католицької церкви перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі ключів від вхідних дверей та звільнення приміщення від всіх особистих речей. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 27 листопада 2024 року позовні вимоги Релігійної громади Римсько-католицької церквизалишено без задоволення. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки відповідач вселився у спірну квартиру на підставі ордера від 14 серпня 1987 року № 67; Виконавчий комітет Великолюбінської селищної ради надавав йому дозвіл на приватизацію квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ; ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 29 липня 2024 року у справі № 441/146/22накладено арешт на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , правові підстави для задоволення позовних вимог Релігійної громади Римсько-католицької церкви відсутні.
Постановою Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року апеляційну скаргу Релігійної громади Римсько-католицької церкви задоволено.
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 27 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.
Зобов`язано ОСОБА_1 не чинити Релігійній громаді Римсько-католицької церкви перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі ключів від вхідних дверей та звільнення приміщення від особистих речей.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , і не зареєстрований у цій квартирі, а отже, у нього відсутні підстави для користування цієї квартирою. 
Володіння відповідачем ключами від зазначеної квартири та зберігання у ній особистих речей порушує право Релігійної громади Римсько-католицької церкви на користування власністю.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
У червні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шачіна Н. М., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 25 травня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарженнязаявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 188/242/18-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Посилається на порушення апеляційним судом норм процесуального права 
(пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції не врахував, що судове рішення про усунення перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі відповідачем ключів від вхідних дверей позивачу та звільнення приміщення від усіх особистих речей по суті матиме наслідком виселення. Виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі здійснювати оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві.
Апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідач та члени його сім`ї не мають іншого житла, і внаслідок ухвалення оскаржуваного судового рішення стануть безхатченками, що не є справедливим з урахуванням усіх обставин справи.
Суд апеляційної інстанції помилково не взяв до уваги ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 29 липня 2024 року у справі № 441/146/22 (за позовом ОСОБА_1 до Великолюбінської селищної ради, Релігійної громади Римсько-католицької церкви про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, припинення права власності, за позовом ОСОБА_2 до Релігійної громади Римсько-католицької церкви, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_12, ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 , Великолюбінська селищна рада, про витребування з чужого незаконного володіння, припинення права власності, за позовом ОСОБА_6 до Великолюбінської селищної ради, Релігійної громади Римсько-католицької церкви про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, ОСОБА_3 про витребування майна із чужого незаконного володіння та повернення у власність (титульне володіння)), якою було накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Сім`я ОСОБА_1 вселилася та проживала у спірній квартирі на підставі ордера 
від 14 серпня 1987 року № 67, який є чинним. 
Суд апеляційної інстанції зобов`язав лише ОСОБА_1 не чинити перешкоди Релігійній громаді Римсько-католицької церкви у користуванні квартирою, за адресою: АДРЕСА_1 , водночас до участі у розгляді справи не було залучено інших членів його сім`ї, які зазначені у ордері від 14 серпня 1987 року № 67.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 25 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шачіна Н. М., на постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 рокупередано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д., 
Ухвалою Верховного Суду від 04 серпня 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шачіна Н. М., на постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року, з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Городоцького районного суду Львівської області матеріали цивільної справи № 441/233/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.
У жовтні2025 року матеріали справи № 441/233/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення. 
Фактичні обставини справи
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 із сім`єю ( ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ) вселився та проживав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ордера від 14 серпня 1987 року № 67. 
Рішенням Великолюбінської селищної ради від 30 липня 2010 року № 1256 ОСОБА_1 надано дозвіл на приватизацію квартири АДРЕСА_2 , яку він приватизував разом з іншими членами сім`ї.
Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30 листопада 2011 року (справа № 2-439/2011) позов ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , 
ОСОБА_10 , ОСОБА_8 до Великолюбінської селищної ради, треті особи: ОСОБА_11 , Релігійна громада Римсько-католицької церкви, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністюзадоволено.
Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 06 лютого 2014 року (справа № 1305/2-439/11) апеляційну скаргу Релігійної громади Римсько-католицької церкви задоволено. 
Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30 листопада 2011 року (справа № 2-439/2011) скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 до Великолюбінської селищної ради, треті особи: ОСОБА_11 , Релігійна громада Римсько-католицької церкви, про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.
Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 25 січня 2018 року, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , 04 січня 2018 року зареєстровано за Релігійною громадою Римсько - католицької церкви. 
За заявою Релігійної громади Римсько - католицької церкви ОСОБА_1 було знято з реєстраційного обліку в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , у квартирі він не проживає. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має правоволодіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтями 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз зазначеної норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Установивши, що ОСОБА_1 не є власником квартири, за адресою: 
АДРЕСА_1 ,не зареєстрований у ній та фактично не проживає, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що він не має правових підстав для збереження власних речей у цій квартирі та володіння ключами від вхідних дверей, а тому, позовні вимоги Релігійної громади Римсько-католицької церкви як власника спірного нерухомого майна підлягають задоволенню. 

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги про те, що судове рішення про усунення перешкод у користуванні квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом передачі відповідачем ключів від вхідних дверей позивачу та звільнення приміщення від усіх особистих речей по суті матиме наслідком виселення є безпідставними, оскільки ОСОБА_1 не зареєстрований та фактично не проживає у спірній квартирі, а отже втручання у його право на повагу до житла не підлягало оцінці у цій справі. 

Висновок суду апеляційної інстанції не суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах 
від 06 листопада 2019 року у справі № 362/3042/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 757/19753/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 188/242/18-ц, оскільки, у вказаних справах спірні правовідносини стосуються виселення осіб чи визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що по суті буде мати наслідком виселення.

Натомість зобов`язання ОСОБА_1 усунути Релігійній громаді Римсько-католицької церкви перешкоди у користуванні власністю шляхом передачі ключів від вхідних дверей та звільнення приміщення від особистих речей не матиме наслідком його виселення. 

Задоволення позовних вимог Релігійної громади Римсько-католицької церкви про усунення перешкод у користуванні власністю не порушує арешту, накладеного ухвалою Городоцького районного суду від 29 липня 2024 року у справі № 441/146/22.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та зводяться до надання суб`єктивної оцінки обставинам, які були предметом аналізу суду апеляційної інстанції. 

Водночас встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанцій не спростовують і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а тому Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ: 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Шачіна Наталія Миколаївна, залишити без задоволення. 
Постанову Львівського апеляційного суду від 21 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 	І. Ю. Гулейков   Р. А. Лідовець    Д. Д. Луспеник