ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 червня 2026 року   місто Чернівці справа №725/10972/25
провадження №22-ц/822/737/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н.К.,
суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.
за участю секретаря судових засідань Паучек І.І.
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
третя особа – Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Нагорний В.В.,
В С Т А Н О В И В:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення різниці завданого збитку, спричиненого в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Посилався на те, що 13 лютого 2024 року по вул. Центральній, 41а в с.Васильківка Дністровського району Чернівецької області відбулась дорожньо-транспортна пригода (далі – ДТП) за участю транспортного засобу Volkswagen Golf, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та ВАЗ 21072, д.н.з. НОМЕР_2 .
Відповідно до постанови Сокирянського районного суду Чернівецької області у справі №722/368/24 від 03 квітня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП забезпечена договором обов`язкового страхування наземного транспортного засобу №ЕР/214771227 в ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп».
Для оцінки завданої шкоди транспортному засобу, що виникла в результаті ДТП, позивач звернувся до ФОП ОСОБА_3 , в результаті чого отримав рахунок на оплату №31-07 від 31 липня 2024 року.
Відповідно до Акту виконаних робіт №31-07 від 29 листопада 2024 року сума завданого збитку в результаті ДТП становить 134 500,00 грн.
Розрахунок за надані послуги здійснювався готівкою, підтвердженням якого є лист №31-07 від 07 лютого 2025 року.
На виконання умов договору страхування №ЕР/214771227 ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» здійснено відшкодування завданого збитку в розмірі 60644,13 грн.
Відтак, розмір завданого збитку, належний до стягнення з відповідача, становить різницю між сумою оплати за ремонтні роботи, спричинені внаслідок ДТП та сумою страхового відшкодування відображається наступним чином: 134500,00-60644,13 = 73855,87 грн.
Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду в розмірі 73905,87 грн, а також 1211,20 грн судових витрат, що пов`язані з оплатою судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про стягнення різниці завданого збитку, спричиненого в результаті дорожньо-транспортної пригоди.
Повний текст рішення складено судом 09 березня 2026 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги та позиції інших учасників
Не погоджуючись із вказаним рішення суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на вказане рішення суду. 
В апеляційній скарзі вказував, що твердження суду першої інстанції про відсутність доказів ліміту відповідальності страховика повністю спростовується наявним у матеріалах справи Витягом з ЦБД МТСБУ (додаток №5 до позовної заяви), де чітко зазначено ліміт за шкоду майну — 160 000,00 грн. Таким чином, суд проігнорував належний та допустимий доказ. 
Сума страхового відшкодування, виплачена страховиком 60 644,13 грн, не вичерпала цей ліміт, проте вона була розрахована страховиком із застосуванням коефіцієнта фізичного зносу, що прямо передбачено ст. 29 Закону України №1961-IV (у редакції, чинній на 2024 рік).
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України щодо відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
На підставі цього висновку Верховний Суд у своїй постанові №686/17155/15-ц від 03 жовтня 2018 року визначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а решта - безпосередній винуватець.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2024 року справа №442/6010/22.
Отже власник пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. Якщо цивільна відповідальність заподіювана шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то у такому разі майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, у загальному порядку.
На момент ДТП (13.02.2024) автомобіль позивача експлуатувався вже понад 16 років (випуск 2008 р.), тобто значно перевищує 12-річний поріг. Отже, страхова компанія правомірно застосувала максимальний знос 70% при розрахунку страхового відшкодування (60 644,13 грн), що призвело до суттєвого зменшення виплати порівняно з фактичними витратами на ремонт новими деталями (134 500 грн).
Такий розрахунок страховика відповідає Методиці та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (№ 1961-IV у редакції, чинній на 2024 рік), але не звільняє відповідача від деліктної відповідальності за ст. 1194 ЦК України. 
У даній справі транспортний засіб позивача — ВАЗ 21723-110-01 (Lada Priora, хетчбек) 2008 року випуску. Модифікація хетчбек (ВАЗ-2172/21723) припинила виробництво в кінці 2015 року, а повне серійне виробництво всієї лінійки Lada Priora завершено в липні 2018 року.
Це підтверджується офіційним повідомленням ПАТ «АвтоВАЗ» від 17 липня 2018 року про припинення виробництва моделі (інформація доступна в міжнародних автомобільних джерелах, зокрема на англійській Вікіпедії en.wikipedia.org/wiki/Lada_Priora, де вказано період виробництва з березня 2007 до липня 2018 року з посиланням на офіційне підтвердження АвтоВАЗ).
На момент ДТП (13.02.2024) оригінальні деталі для цієї моделі вже понад 5,5 років не вироблялися, а знайти вживані деталі в належному стані для пошкоджених елементів (кузов, підвіска, двигун тощо) об`єктивно неможливо.
Отже, заміна пошкоджених вузлів на нові — це не «покращення» майна позивача, а єдиний технічно можливий спосіб відновлення (реституції) транспортного засобу до стану, що існував до дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, надані позивачем документи СТО (акт виконаних робіт, рахунок та підтвердження оплати) є належними та допустимими доказами розміру завданої шкоди, однак суд першої інстанції безпідставно їх не врахував та не навів мотивів їх відхилення, чим порушив вимоги ст. 263 ЦПК України щодо обов`язковості повного та мотивованого судового рішення.
Фактично суд першої інстанції ототожнив розмір страхової виплати із розміром шкоди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки. Потерпілий набуває право отримати відшкодування, а обов`язок виплатити його виникає у страховика (в межах ліміту та зносу) та у особи, яка застрахувала відповідальність, якщо розмір шкоди перевищує виплату страховика. Тобто винуватець не звільняється від обов`язку відшкодувати різницю.
Також відповідач не оспорював ні розмір виплати страховика, ні вартість ремонту на СТО, що згідно принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) свідчить про обґрунтованість заявлених вимог. Суд підмінив поняття страхової виплати і повного відшкодування шкоди. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року №147/66/17 підкреслила, що обов`язок виплатити відшкодування виникає у винуватця, якщо розмір шкоди перевищує виплату страховика.
Суд обмежив відповідальність відповідача розміром страхової виплати, проігнорувавши деліктне зобов`язання за ст. 1194 ЦК України. 

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надходило.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи (частина четверта статті 19, стаття 274 ЦПК України).
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (частина перша статті 369 ЦПК України).
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (частина тринадцята статті 7 ЦПК України).
Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Судом встановлено, що постановою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2024 року у справі №722/368/24 ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП і накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 850 грн. (а.с.14-15).
Як вбачається з даної постанови, ОСОБА_2 13 лютого 2024 року о 14 год. 05 хв. по вул.Центральній,41а, с. Василівка Дністровського району Чернівецької області, під час керування транспортним засобом марки «VolkswagenGolf», д.н.з. НОМЕР_1 , порушив п.10.1 ПДР України: при здійсненні маневру розворот, не переконався у безпеці руху та не врахувавши при цьому дорожньої обстановки, внаслідок чого допустив зіткнення із транспортним засобом марки «ВАЗ 21027», д.н.з. НОМЕР_2 , заподіявши при цьому механічні пошкодження даних транспортних засобів, тобто вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.
На підставі довіреності від 17 грудня 2020 року, виданої строком на десять років, ОСОБА_4 уповноважив ОСОБА_1 , продати, обміняти, здати в позичку, оренду, керувати автомобілем ВАЗ 21723-110-01, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.12-13).
На момент ДТП, станом на 13 лютого 2024, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля марки Volkswagen модель Golf, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була забезпечена ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на підставі полісу №214771227 (а.с.16-17).
Випискою по надходженням по картці/рахунку НОМЕР_3 за період 13.02.2025-13.02.2025, виданою АТ КБ «ПриватБанк», підтверджується, що ОСОБА_1 13.02.2025 отримав безготівкове зарахування від ПрАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» згідно страхового акту №240000948412 від 12.02.2025 на суму 60644,13 грн. (а.с.21).
З рахунка на оплату № 31-07 від 31 липня 2024 року та акту виконаних робіт №31-07 від 29 листопада 2024 року, виданих ФОП ОСОБА_3 , вбачається, що вартість послуг виконання робіт щодо автомобіля ВАЗ 2172, виконаних на замовлення ОСОБА_1 , становить 134500,00 грн, з яких: 43250,00 грн - всього за послуги, 91250,00 грн - всього за складові частини (а.с.18-19).
У листі від 07 лютого 2025 року № 31-07 ФОП ОСОБА_3 повідомив, що він отримав оплату готівкою за товар і надані послуги, згідно акту виконаних робіт №31-07 від 29 листопада 2024 року від ОСОБА_1 в сумі 134500,00 грн. (а.с.20).
У заяві від 17 квітня 2025 року, адресованій ОСОБА_2 , ОСОБА_1 просив здійснити доплату в розмірі 73905,87 грн для погашення шкоди, заподіяної його транспортному засобу внаслідок ДТП (а.с.22).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам, визначеним в ст.263 ЦПК України.
Відмовляючи в позові, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позивач не надав суду доказів про ліміт відповідальності страховика, позивачем не доведено належними доказами наявність у відповідача обов`язку з доплати різниці страхового відшкодування.
Також матеріали справи не містять доказів про коефіцієнт фізичного зносу складників транспортного засобу марки «ВАЗ 21027», д.н.з. НОМЕР_2 , а відтак у суду відсутні підстави вважати, що вартість матеріального збитку, завданого позивачу, був визначений згідно Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.
Розрахунки, які наведені у рахунку на оплату № 31-07 від 31 липня 2024 року та акті виконаних робіт № 31-07 від 29 листопада 2024 року, виданих ФОП ОСОБА_3 вказаній Методиці не відповідають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю здоров`ю, майну третьої особи.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Судом першої інстанції було встановлено, обставини дорожньо-транспортної пригоди, наявність вини відповідача ОСОБА_2 та отримання позивачем суми страхового відшкодування у розмірі 60644,13 грн.
Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_1 обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що сплачена сума страхового відшкодування в повній мірі не покриває відновлення становища пошкодженого в результаті ДТП майна у вигляді автомобіля.
Згідно ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Верховний Суд України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі N 6-691цс15 дійшов висновку, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки у цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).
Відповідно до правових висновків Верхового Суду, викладених у постанові від 21 квітня 2022 року у справі № 447/2222/20 (провадження № 61-19906св21) за загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник – особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки – особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.
Статтею 979 ЦК України визначено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 990 ЦК України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акту.
Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування).
Відповідно до висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди.
У статті 9 Закону №1961-IV передбачено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).
У зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки (стаття 29 Закону №1961-IV).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 липня 2020 року у справі № 910/4790/19, вказано, що: «у постанові Верховного Суду від 06 липня 2018 року у справі №924/675/17 з урахуванням викладених норм зазначено, що якщо для відновлення пошкодженого у ДТП транспортного засобу ремонт здійснюється методом заміни складових частин, що були пошкоджені, на нові, страховик за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відшкодовує не повну вартість цих складових частин, а з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійно пошкодженого транспортного засобу, та за мінусом франшизи.
В постанові від 22 квітня 2021 року в справі № 759/7787/18 Верховний Суд дійшов висновку, що «Відмовляючи у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди, суд апеляційної інстанції звернув увагу, що різниця між виплаченою страховиком сумою страхового відшкодування та вартістю відновлювального ремонту автомобіля пошкодженого у ДТП, викликана у тому числі законодавчими обмеженнями щодо відшкодування шкоди страховиком, а саме франшизою та врахуванням зносу при відшкодуванні витрат, пов`язаних із відновлювальним ремонтом транспортного засобу. За таких обставин саме відповідач, як особа винна у вчиненні ДТП, зобов`язаний сплатити позивачу таку різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням)».
Положеннями пункту 32.7 статті 32 Закону № 1961-IV передбачено, що страховик не відшкодовує шкоду, пов`язану із втратою товарної вартості транспортного засобу.
Відповідно до пункту 77 частини першої статті 1 Закону України «Про страхування» франшиза – частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування та/або законодавством.
Отож поняття «страхова сума» та «страхова виплата» не є тотожними.
Тоді як страхова сума – це розмір максимально можливого ліміту відповідальності страховика за конкретним договором, то страхова виплата – це конкретний розмір коштів, який сплачується страховиком залежно від обставин ДТП та розрахунку, передбаченого законодавцем.
Отже, законодавство у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів встановлює випадки, за яких частина завданої шкоди (збитків) не відшкодовується страховиком, зокрема: 1) частина вартості відновлювального ремонту, без застосуванням коефіцієнта фізичного зносу; 2) шкода, пов`язана із втратою товарної вартості транспортного засобу; 3) розмір франшизи.
Для визначення витрат на відновлювальний ремонт транспортного засобу застосовується Методика товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі – Методика).
Відповідно до пункту 2.4 Методики вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Пунктом 8.3 Методики передбачено, що вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.
Відтак, з аналізу наведених вимог ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та роз`яснень Верховного Суду, можна дійти висновку, що визначення розміру страхового відшкодування підлягає з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу складових, що підлягають заміні.
Якщо потерпілий звернувся до страховика й одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно з вимог статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 14 лютого 2018 року у справі N 754/1114/15-ц (провадження N 61-1156св 18), від 21 лютого 2020 року у справі N 755/5374/18 (провадження N 61-14827св19), від 22 квітня 2020 року у справі N 756/2632/17 (провадження N 61-12032св19), від 15 жовтня 2020 року в справі № 755/7666/19 (провадження № 61-10010св20), 02 лютого 2022 року в справі № 757/54513/16 (провадження № 61-16265св20).
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Характеристиками доказів є їх належність, достовірність, допустимість та достатність. Так, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст.77 - 80 ЦПК України).
Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Статтею 988 ЦК України установлено, що страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків.
Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» у випадку завдання збитку проведення незалежної оцінки є обов`язковим. 
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц розмір збитків визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконаних робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Отож, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).
На підтвердження розміру заподіяної шкоди позивачем надано Акт виконаних робіт №31-07 від 29 листопада 2024 року.
При цьому, позивачем не надано доказів про вартість (розмір) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу саме в ДТП, яке мало місце 13 лютого 2024 року.
Позивачем не надано звіт (акт) про оцінку майна чи висновок експерта про вартість матеріального збитку проведений з урахуванням Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України (з матеріалів справи не можливо встановити, яка вартість відновлювального ремонту автомобіля після ДТП з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, яка вартість матеріального збитку).
Колегія суддів вказує, що суд не може перевірити належність виплаченої позивачу суми страховою компанією, оскільки з матеріалів справи не можливо встановити порядок розрахунку такої суми, не можливо встановити чи страховик проводив огляд пошкодженого автомобіля, чи складав звіт про оцінку майна і т.д., а тому наданий позивачем акт виконаних робіт не підтверджує розмір завданого збитку автомобілю позивача у ДТП.
Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що розмір відповідальності страховика становить вартість відновлювального ремонту (матеріального збитку) з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, однак в матеріалах справи відсутні докази як саме страховою компанією була визначена виплачена сума, відсутні будь які розрахунки страховика.
Надані позивачем документи не можуть свідчити про вартість ремонтно-відновлювальних робіт та, що проведення цих робіт пов`язана саме з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю відповідача та позивача.
Отже, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні суду першої інстанції, питання вмотивованості висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Щодо судових витрат
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).
Оскільки апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відсутні.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2026 року – залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: О.О. Одинак
І.Б. Перепелюк