ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/5309/24	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Діброви Г.І.
суддів: Богацької Н.С., Савицького Я.Ф. 
секретар судового засідання: Ісмаілова А.Н.

за участю представників учасників справи:
від позивача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» , м.Київ – Єгоров В.С., на підставі довіреності
від відповідача: Дочірнього підприємства «Теплотехсервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка», м. Херсон – не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ 
на рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 року суддя першої інстанції Желєзна С.П. повний текст складено та підписано 02.04.2026 
у справі № 916/5309/24
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» , м. Київ
до відповідача: Дочірнього підприємства «Теплотехсервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка», м. Херсон
про стягнення 1 414 470 грн 48 коп.

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції.
04.12.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Дочірнього підприємства “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю “Група компаній “Теплотехніка”, м. Херсон про стягнення заборгованості у загальному розмірі 1 414 470 грн 48 коп., яка складається із суми основного боргу у розмірі 1 087 909 грн 57 коп., 3% річних у сумі 79 740 грн 31 коп., збитків від інфляції у розмірі 198 188 грн 74 коп., пені у сумі 48 631 грн 86 коп. 
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за договором постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 в частині своєчасної та повної оплати вартості поставленого позивачем природного газу протягом липня 2021 року – грудня 2022 року. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 09.12.2024 справа №916/5309/24 була призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження.
29.01.2025 до Господарського суду Одеської області від Дочірнього підприємства «Теплотехсервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка», м. Херсон надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив відмовити у задоволенні вимог про стягнення 3% річних у сумі 79 740 грн 31 коп. з підстав відсутності у договорі умови про сплату споживачем відсотків у випадку порушення строків оплати природного газу; у задоволенні вимог про стягнення пені у розмірі 48 631 грн 86 коп. відповідач просить відмовити або зменшити її розмір до 1 грн у зв`язку з перерахуванням органами казначейства 65% коштів, які надходять відповідачу, на рахунок позивача. Підстави для стягнення збитків від інфляції у розмірі 198 188 грн 74 коп., за переконанням відповідача, також відсутні, оскільки їх нарахування в умовах воєнного стану є несвоєчасним та покладає на відповідача надмірний тягар з огляду на постачання останнім теплової енергії населенню та медичним закладам. 
12.02.2025 до Господарського суду Одеської області від позивача надійшла відповідь на відзив, у якій позивач наголошує на відсутності підстав для зменшення судом пені або відмови у її задоволенні, оскільки позивач вважає, що вимоги відповідача в цій частині суперечать принципам розумності, справедливості, добросовісності. При цьому, позивач наполягає на пред`явленні вимог про стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції з дотриманням умов договору та приписів чинного законодавства.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 19.02.2025 провадження по даній справі було зупинено до перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду подібних правовідносин у справі №908/1162/23.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 27.10.2025 провадження у даній справі було поновлено у зв`язку з усуненням обставин, які стали підставою для зупинення провадження у справі, встановлено учасникам даного судового процесу 10-денний строк з дня вручення даної ухвали для подання письмових пояснень щодо даного спору з урахуванням висновків Верховного Суду, наведених у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2025 по справі №908/1162/23.
17.11.2025 до Господарського суду Одеської області від Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м.Київ надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №916/5309/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 08.12.2025 клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг», м. Київ про зупинення провадження у справі було задоволено, провадження у цій справі зупинено до перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №280/5808/23. 
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 23.02.2026 провадження у даній справі було поновлено у зв`язку з поверненням ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2026 справи №280/5808/2 відповідній колегії Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 у справі №916/5309/24 позов задоволено частково. Стягнуто з Дочірнього підприємства “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю “Група компаній “Теплотехніка”, м. Херсон на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м. Київ суму основного боргу у розмірі 543 940 грн 61 коп., судовий збір у розмірі 6 527 грн 30 коп. В іншій частині позову відмовлено.
Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зазначив, що факт поставки природного газу та наявність заборгованості відповідача підтверджуються матеріалами справи. Водночас, суд дійшов висновку, що в період тимчасової окупації території місцезнаходження відповідача до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», які унеможливлювали здійснення відповідної господарської діяльності та переміщення товарів на тимчасово окуповану територію.
З огляду на це суд відмовив у стягненні вартості природного газу, поставленого в період окупації, а також нарахованих на таку заборгованість пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Разом із тим суд, визнав обґрунтованими вимоги щодо стягнення заборгованості за природний газ, поставлений після завершення окупації, та відповідних нарахувань, здійснив зарахування раніше сплачених відповідачем коштів у рахунок погашення присуджених сум і дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

Товариство з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ з рішенням суду першої інстанції не погодилося, тому звернулося до Південно-західного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 у справі №916/5309/24 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення 870 529 грн 87 коп. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» – задовольнити у повному обсязі. Здійснити перерозподіл судових витрат за розгляд позовних вимог. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на відповідача по справі.
Апеляційна скарга мотивована порушенням місцевим господарським судом норм матеріального права та неповним з`ясуванням всіх обставин справи. 
Зокрема, скаржник зазначив, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про відсутність у позивача права здійснювати постачання природного газу відповідачу після 24.02.2022, неправильно застосувавши положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». На думку апелянта, суд помилково ототожнив сам факт перебування території в окупації із автоматичним застосуванням обмежень, передбачених статтями 13 та 13-1 зазначеного Закону, не врахувавши, що після внесення змін до законодавства поширення відповідних обмежень на території, окуповані під час воєнного стану, потребувало прийняття окремого рішення Кабінету Міністрів України. Скаржник наголошує, що такого рішення Кабінетом Міністрів України не приймалося, а тому передбачені законом заборони щодо здійснення господарської діяльності та переміщення товарів не могли бути застосовані до спірних правовідносин.
Апелянт також стверджує, що суд першої інстанції безпідставно застосував правові висновки, викладені у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2025 у справі №908/1162/23, оскільки у зазначеній постанові, на його думку, не була врахована необхідність існування окремого рішення Кабінету Міністрів України про поширення дії статей 13 та 13-1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на відповідні території. При цьому, скаржник посилається на ухвалу Верховного Суду від 05.11.2025 у справі №280/5808/23, як на підтвердження своєї правової позиції.
Крім того, апелянт зазначає, що судом не враховано положення Закону України «Про ринок природного газу», Правил постачання природного газу та Кодексу газорозподільних систем, які покладають на споживача обов`язок самостійно контролювати обсяги споживання природного газу, своєчасно обмежувати або припиняти його споживання та ініціювати припинення газопостачання у встановленому законодавством порядку. За твердженням скаржника, саме відповідач повинен був вжити заходів щодо припинення газоспоживання у разі неможливості подальшого користування природним газом або відсутності наміру його споживати.
Скаржник наголошує, що припинення газопостачання не відбувається автоматично та потребує здійснення відповідної процедури, яка передбачає звернення споживача до оператора газорозподільної системи, проведення технічних заходів щодо відключення об`єкта та оформлення відповідних актів. При цьому відповідачем не надано жодних належних і допустимих доказів припинення газопостачання, відключення об`єктів від газорозподільної мережі, припинення споживання природного газу або розірвання відповідних договорів.
На переконання апелянта, матеріалами справи підтверджується факт споживання відповідачем природного газу у спірний період, зокрема, даними інформаційної платформи та іншими доказами, які відповідач належними доказами не спростував. При цьому відповідач не надав доказів оплати фактично спожитого природного газу, не довів припинення господарської діяльності чи невикористання об`єктів газоспоживання, а тому зобов`язаний здійснити оплату отриманого ресурсу відповідно до умов договору та вимог законодавства.
Також апелянт вважає, що суд першої інстанції порушив правила оцінки доказів та розподілу тягаря доказування, не врахував положення статей 74 та 79 Господарського процесуального Кодексу України щодо стандарту доказування «вірогідності доказів» та безпідставно поклав негативні наслідки недоведеності відповідних обставин на позивача, хоча відповідач не надав належних доказів на підтвердження своїх заперечень.
Окремо скаржник не погоджується з висновком суду щодо порядку зарахування здійснених платежів. На його думку, суд безпідставно здійснив зарахування сплачених коштів у рахунок пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки пункт 5.4 договору не містить умов, які б надавали підстави для такого порядку погашення заборгованості. У зв`язку з цим апелянт вважає відповідні висновки суду помилковими та такими, що не ґрунтуються на умовах укладеного сторонами договору.
Узагальнюючи викладене, скаржник вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення спору, неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Закону України «Про ринок природного газу», Цивільного та Господарського кодексів України, а також порушив норми процесуального права щодо оцінки доказів, у зв`язку з чим просить скасувати рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. 
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.04.2026 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 року у справі №916/5309/24, справу призначено до розгляду. 
Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу, не надав, що згідно з ч. 3 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскарженого рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.
20.05.2026 року до Південно-західного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ надійшло клопотання про зупинення провадження у справі №916/5309/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №916/1218/23.
Колегія суддів зауважує, що відповідно до ухвали Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2026 справу № 916/1218/23 разом з касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Національна енергетична компанія «Укренерго» на рішення Господарського суду Одеської області від 28 червня 2023 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 16 квітня 2024 року повернуто відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду. В свою чергу, у судовому засіданні в режимі відеоконференції представник скаржника зазначив, що відповідне клопотання на даний час вже є не актуальним. З огляду на це судова колегія залишає клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ про зупинення провадження у справі №916/5309/24 до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду справи №916/1218/23 без розгляду.
Представник скаржника у судовому засіданні в режимі відеоконференції просив задовольнити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції частково скасувати з мотивів, викладених письмово. 
В судове засідання представник відповідача не з`явився про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги був повідомлений належним чином, про що свідчать наявна у матеріалах справи довідка про електронну доставку ухвали про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до судового розгляду до його електронного кабінету.
Згідно із нормами ч. 12 ст. 270 Господарського процесуального кодексу України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі “Смірнов проти України”, відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.
В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Отже, у зв`язку із тим, що судом апеляційної інстанції вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що участь в засіданні суду є правом, а не обов`язком сторін, явка учасників судового процесу ухвалою суду не визнана обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Заслухавши представника позивача, обговоривши доводи та вимоги апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права України, фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження в межах доводів апеляційної скарги, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі перегляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 року у справі №916/5309/24 в оскаржуваній частині, не потребує скасування, з огляду на наступне.

Господарським судом Одеської області та Південно-західним апеляційним господарським судом було встановлено та неоспорено учасниками справи наступні обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 2.2 статуту Дочірнього підприємства «Теплотехсервіс» Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка», м. Херсон, затвердженого рішенням загальних зборів, яке оформлено протоколом №1-2017 від 20.07.2017, предметом діяльності підприємства, в першу чергу, є виробництво, постачання та транспортування споживачам теплової енергії. При цьому згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основним видом діяльності відповідача є постачання гарячої пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
17.06.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” (постачальник) та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка», м. Херсон (споживач) було укладено договір постачання природного газу №7451-НГТ-33, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов`язується поставити споживачу природний газ, а споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього договору.
Згідно з п. п. 2.1, 2.2, 2.3 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 постачальник передає споживачу на умовах цього договору замовлений споживачем обсяг (об`єм) природного газу з червня 2021 року до червня 2024 року включно в кількості 540,00 тис. куб. метрів. Споживач підтверджує, що замовлені ним обсяги природного газу, які визначені в п.2.1 цього договору повністю покривають потреби споживача у відповідному розрахунковому періоді для потреб, визначених пунктом 1.2 цього договору. Підписанням цього договору споживач дає згоду постачальнику на включення його до Реєстру споживачів постачальника (надалі - Реєстр або Реєстр споживачів), розміщеного на інформаційній платформі Оператора ГТС відповідно до вимог Кодексу ГТС.
Згідно з п. п. 3.1, 3.5 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 постачальник передає споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи. Право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу.
Умовами пп. 3.5.2, 3.5.3 п. 3.5 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 передбачено, що на підставі отриманих від споживача даних та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі Оператора ГТС постачальник протягом 3-х (трьох) робочих днів готує та надає споживачу два примірники акту приймання-передачі за відповідний розрахунковий період (далі також - акт), підписані уповноваженим представником постачальника. споживач протягом 2-х (двох) робочих днів з дати одержання акту зобов`язується повернути постачальнику один примірник оригіналу акту, підписаний уповноваженим представником споживача, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від його підписання.
Відповідно до пп. 3.5.4. п. 3.5 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 у випадку неповернення споживачем підписаного оригіналу акту, ненадання письмової обґрунтованої відмови проти підписання акту до 15-го (п`ятнадцятого) числа місяця, наступного за розрахунковим періодом, а також у випадку розбіжностей між даними, отриманими від споживача відповідно до підпункту 3,5.1 цього пункту, та даних щодо остаточної алокації відборів споживача на інформаційній платформі Оператора ГТС обсяг (об`єм) спожитого газу вважається встановленим, узгодженим відповідно до даних інформаційної платформи Оператора ГТС та переданим у власність споживачу, а вартість поставленого протягом відповідного розрахункового періоду газу розраховується з урахуванням цін, визначених в розділі 4 цього договору,
Згідно з п. 5.1 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 оплата за природний газ за цим договором здійснюється залежно від розрахункового періоду шляхом попередньої оплати у розмірі, визначеному договором, до 22 числа (включно) розрахункового періоду, в якому здійснюється постачання газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акту приймання-передачі природний газ здійснюється до 22 числа (включно) місяця, наступного за розрахунковим періодом. У разі відсутності акту приймання-передачі, фактична вартість використаного споживачем газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.4 пункту 3.5 цього договору.
Відповідно до п. 5.5 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 у разі наявності заборгованості за минулі періоди та/або заборгованості із сплати пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних та судового збору сторони погоджуються, що грошова сума, яка надійшла від споживача, погашає вимоги постачальника у такій черговості незалежно від призначення платежу, визначеного споживачем: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати постачальника, пов`язані з одержанням виконання; 2) у другу - сплачуються інфляційні нарахування, відсотки річних, пені, штрафи; 3) у третю чергу погашається основна сума заборгованості за використаний природний газ та компенсація вартості робіт, пов`язаних з припиненням (обмеженням) газопостачання споживачу. 
Приписами п. 7.2 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктів 5.1 та 8.4 цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховану від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. 
Відповідно до п. 13.1 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 даний договір набирає чинності з дати його укладання і діє до 30.06.2024 включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення договору можливе за взаємною згодою сторін шляхом підписання додаткової угоди до договору. 
Додатковими угодами №1 від 29.06.2021, №2 від 23.07.2021, №3 від 25.08.2021, №4 від 20.09.2021, №5 від 01.10.2021, №5/1 від 20.10.2021, №6 від 21.10.2021, №8 від 06.01.2022, №9 від 28.01.2022, №10 від 28.12.2021, №11 від 20.01.2022, №11/1 від 18.05.2022, №11/2 від 28.06.2022, №11/3 від 21.07.2022, №11/4 від 26.04.2022, №12 від 12.01.2023 сторонами неодноразово було внесено зміни до договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021, зокрема, щодо ціни природного газу на певний період, фізико-хімічних показників, порядку та умов передачі природного газу, відповідальності за порушення зобов`язань.
Пунктом 7.2 договору №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 (в редакції додаткової угоди №5 від 01.10.2021) сторонами було передбачено, що у разі прострочення споживачем строків остаточного розрахунку згідно пункту 5.1 та/або строків оплати за пунктом 8.4 цього договору, споживач зобов`язується сплатити постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
31.07.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у липні 2021 року було спожито природний газ об`ємом 1,93700 тис. куб. метрів, вартість якого складає 22 769 грн 45 коп.
31.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у серпні 2021 року було спожито природний газ об`ємом 1,97300 тис. куб. метрів, вартість якого складає 29 752 грн 71 коп.
30.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у вересні 2021 року було спожито природний газ об`ємом 2,27900 тис. куб. метрів, вартість якого складає 39344 грн 93 коп.
31.10.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “ Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у жовтні 2021 року було спожито природний газ об`ємом 3,50500 тис. куб. метрів, вартість якого складає 58 021 грн 75 коп.
30.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у листопаді 2021 року було спожито природний газ об`ємом 41,44200 тис. куб. метрів, вартість якого складає 314 291 грн 45 коп.
30.11.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у листопаді 2021 року було спожито природний газ об`ємом 17,20610 тис. куб. метрів, вартість якого складає 284829 грн 70 коп.
31.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у грудні 2021 року було спожито природний газ об`ємом 90,47400 тис. куб. метрів, вартість якого складає 686 144 грн 62 коп.
31.12.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у грудні 2021 року було спожито природний газ об`ємом 0,45300 тис. куб. метрів, вартість якого складає 7498 грн 95 коп.
31.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у січні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 93,36000 тис. куб. метрів, вартість якого складає 708 031 грн 72 коп.
28.02.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у лютому 2022 року було спожито природний газ об`ємом 70,09700 тис. куб. метрів, вартість якого складає 531 607 грн 74 коп.
31.03.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у березні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 68,79900 тис. куб. метрів, вартість якого складає 521763 грн 85 коп.
31.03.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у березні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 0,90500 тис. куб. метрів, вартість якого складає 14981 грн 36 коп.
25.04.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано коригуючий акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у квітні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 68,79900 тис. куб. метрів, вартість якого складає 520 738 грн 80 коп.
25.04.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано коригуючий акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у березні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 0,90500 0 тис. куб. метрів, вартість якого складає 14 967 грн 88 коп.
30.04.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у квітні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 1,80300 тис. куб. метрів, вартість якого складає 13 646 грн 88 коп.
31.05.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у травні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 1,89300 тис. куб. метрів, вартість якого складає 31 336 грн 72 коп.
30.06.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у червні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 1,66200 тис. куб. метрів, вартість якого складає 49 004 грн 89 коп.
31.07.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у липні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 1,53500 тис. куб. метрів, вартість якого складає 45 305 грн 86 коп.
31.08.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у серпні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 1,18000 тис. куб. метрів, вартість якого складає 34 224 грн 74 коп.
31.12.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг” та Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» підписано акт приймання-передачі природного газу, відповідно до якого відповідачем у грудні 2022 року було спожито природний газ об`ємом 25,55600 тис. куб. метрів, вартість якого складає 812014 грн 28 коп.
Відповідно до відомостей, наданих листом Акціонерного товариства“Ощадбанк” від 02.10.2024, сума сплачених Дочірнім підприємством “Теплотехсервіс” Товариства з обмеженою відповідальністю «Група компаній «Теплотехніка» коштів в рахунок оплати природного газу за договором №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 за період з 06.07.2021 до 30.12.2022 становила 2 650 685 грн 72 коп. 
Відповідачем на підтвердження оплати природного газу за договором було надано суду оборотно-сальдові відомості по рахунку №6852 за період з 01.01.2022 до 31.12.2024, відповідно до яких борг підприємства перед позивачем становить 1 087 909 грн 57 коп. 
Крім того, надані Акціонерним товариством “Ощадбанк” відомості містять дані про сплату відповідачем коштів у 2023 році, в рахунок оплати природного газу за договором №2216-ПСО(ТКЕ)-33 від 12.01.2023 та стягнення заборгованості за яким не є предметом спору у даній справі.
Інших письмових доказів матеріали господарської справи не містять.
Предметом спору суду першої інстанції у даній справі було встановлення обставин щодо наявності або відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості за договором постачання природного газу заборгованості за спожитий природний газ у розмірі 1 414 470 грн 48 коп., яка складається із суми основного боргу у розмірі 1 087 909 грн 57 коп., 3% річних у сумі 79 740 грн 31 коп., збитків від інфляції у розмірі 198 188 грн 74 коп., пені у сумі 48 631 грн 86 коп., які були нараховані на несвоєчасно оплачену вартість природного газу.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини, доводи та мотиви відхилення аргументів, викладених скаржником в апеляційній скарзі, за якими суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

Оскільки рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 року у справі №916/5309/24 позивач оскаржує лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 870 529 грн 87 коп., а суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, тому апеляційним господарським судом в апеляційному порядку переглядається оскаржуване рішення тільки в межах доводів та вимог апеляційної скарги щодо відмови суду у стягненні грошових коштів у розмірі 870 529 грн 87 коп. 
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами. 
Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України (втратив чинність та підлягає застосуванню тут і далі у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. 
Статтею 174 Господарського кодексу України визначено, що підставою виникнення господарських зобов`язань, зокрема, є господарські договори та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачених законом, але такі, які йому не суперечать. 
Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодекс України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. 
Згідно вимог ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 
Частиною 1 ст. 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно норм цивільного та господарського законодавства договір купівлі-продажу є оплатним, тобто при набуванні речі у власність, покупець сплачує продавцеві вартість (ціну) речі, яка обумовлена договором, а у продавця виникає зобов`язання передати покупцю річ та право вимоги оплати і зобов`язання покупця сплати вартість отриманої речі та право її вимоги. Даний договір є консенсуальним, оскільки права та обов`язки виникають вже в момент досягнення ними угоди за всіма істотними умовами. Отже, змістом договору є ті умови, з приводу яких сторони досягли згоди.
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Приписами ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу визначаються Законом України “Про ринок природного газу” №329-VIII від 09.04.2015.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України “Про ринок природного газу” постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із нормативно-правовими актами.
Як вірно встановлено господарським судом, між позивачем та відповідачем було укладено договір постачання природного газу, за умовами якого позивачем були прийняті на себе зобов`язання щодо постачання відповідачу природного газу протягом періоду з червня 2021 року до червня 2024 року.
На підтвердження факту виконання прийнятих на себе зобов`язань за договором №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 позивачем надано акти приймання-передачі природного газу, підписані відповідачем, відповідно до яких вартість спожитого відповідачем природного газу протягом періоду з липня 2021 року до грудня 2022 року становить 4 203533 грн 07 коп.
Вартість оплаченого природного газу згідно наданих Акціонерним товариством “Ощадбанк” листом від 02.10.2024 відомостей становить 2 650 685 грн 72 коп. При цьому з оборотно-сальдові відомості по рахунку №6852, місцевим господарським судом вірно встановлено, що відповідач також здійснював оплату природного газу у 2023 році, що не було відображено в листі банку.
Отже, суд першої інстанції, врахувавши відображені в оборотно-сальдовій відомості дані та визнання відповідачем наявності заборгованості перед позивачем у сумі 1 087 909 грн 57 коп., дійшов правильного висновку про доведеність факту часткової оплати відповідачем поставленого природного газу та існування непогашеної заборгованості у зазначеному розмірі. У зв`язку з цим суд установив, що позовні вимоги стосуються стягнення частини вартості природного газу, поставленого у березні 2022 року, у сумі 102 376 грн 20 грн, а також заборгованості за природний газ, поставленого протягом квітня–грудня 2022 року. При цьому судом враховано, що вартість природного газу, поставленого у березні 2022 року та оплаченого відповідачем, становить 433 330 грн 48 коп.
Так, 24.02.2022 Указом Президента України №64/2022 “Про введення воєнного стану в Україні” у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” було постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022.
Відповідач згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань знаходиться за адресою: 73008, Херсонська область, м. Херсон, провулок Смоленський, буд. 2-А. Відомості про зміну відповідачем місцезнаходження або місця провадження господарської діяльності в період дії договору №7451-НГТ-33 від 17.06.2021 в матеріалах справи відсутні.
Відповідно до ст. 1-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” №1207-VII (далі - Закон № 1207-VII) тимчасово окупована Російською Федерацією територія України (тимчасово окупована територія) - це частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють фактичний контроль або в межах яких збройні формування Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль з метою встановлення окупаційної адміністрації Російської Федерації.
Водночас, виходячи зі ст. 2 Закону №1207-VII, метою цього закону є визначення статусу території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановлює особливий правовий режим на цій території, визначає особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.
Частиною 2 ст. 13 Закону №1207-VII передбачено, що здійснення господарської діяльності юридичними особами, фізичними особами - підприємцями та фізичними особами, які провадять незалежну професійну діяльність, місцезнаходженням (місцем проживання) яких є тимчасово окупована територія, дозволяється виключно після зміни їхньої податкової адреси на іншу територію України. Правочин, стороною якого є суб`єкт господарювання, місцезнаходженням (місцем проживання) якого є тимчасово окупована територія, є нікчемним. На такі правочини не поширюється дія положення абзацу другого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 2 ст. 13-1 Закону №1207-VII на період тимчасової окупації переміщення товарів (робіт, послуг) з тимчасово окупованої території на іншу територію України та/або з іншої території України на тимчасово окуповану територію усіма видами транспорту, в тому числі автомобільним, залізничним, повітряним та трубопровідним транспортом, а також лініями електропередач та гідротехнічними спорудами, заборонено.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що наведені положення Закону №1207-VII стосуються заборони здійснення господарської діяльності з переміщення товарів трубопровідним транспортом на тимчасово окуповану територію України.
Також, як вбачається з матеріалів справи, в процесі вирішення даного спору судом були встановлені підстави для зупинення провадження до перегляду у касаційному порядку об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі також – об`єднана палата) судового рішення у подібних правовідносинах у справі №908/1162/23, висновки щодо застосування норм права, у межах якої мають бути застосовані під час вирішення даного спору.
Предметом розгляду об`єднаною палатою у межах справи №908/1162/23 було питання застосування ч. 2 ст. 13 та ч. 2 ст. 13-1 Закону № 1207-VII до правовідносин, які виникли у період з лютого 2022 року до грудня 2022 року, тобто до прийняття Кабінетом Міністрів України постанови від 06.12.2022 № 1364 “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” та затвердження Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України наказу № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”.
Відповідно п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 3 Закону № 1207-VII для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається: сухопутна територія тимчасово окупованих Російською Федерацією територій України, водні об`єкти або їх частини, що знаходяться на цих територіях (пункт 1); інша сухопутна територія України, внутрішні морські води і територіальне море України, визнані в умовах воєнного стану тимчасово окупованими у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку (пункт 3).
Так, у справі № 908/1162/23 Верховний Суд постановою від 03.10.2025, залишаючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, зокрема, виснував, що Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” щодо деяких питань визначення правового статусу тимчасово окупованих територій України в умовах воєнного стану” від 16.11.2022 № 2764-ІХ частину третю статті 1 Закону № 1207-VII було викладено в редакції, за якою дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, передбачених пунктом 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Чинна редакція цієї норми (у відповідності до змін, внесених Законом України “Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо звільнення від сплати екологічного податку, плати за землю та податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за знищене чи пошкоджене нерухоме майно” № 3050-IX від 11.04.2023) вказує, що дата початку і дата завершення тимчасової окупації територій, які передбачені у пункті 3 частини першої статті 3 цього Закону, визначаються у встановленому Кабінетом Міністрів України порядку.
Як зазначила об`єднана палата, з 07.05.2022 ані пункт 7 частини першої статті 1-1, ані пункт 1 частини третьої статті 3 Закону № 1207-VII не містили (і зараз також не містять) жодних посилань на те, що статус тимчасово окупованих території набувають залежно від наявності чи відсутності (а так само і дати ухвалення) будь-якого рішення того чи іншого повноважного органу державної влади України - РНБО, Кабінету Міністрів України чи іншого органу в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
06.12.2022 Кабінет Міністрів України затвердив постанову “Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією”, відповідно до якої перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затверджується Міністерством з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій за формою згідно з додатком за погодженням з Міністерством оборони України з урахуванням пропозицій відповідних обласних, Київської міської військових адміністрацій.
Відповідно до наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 “Про затвердження Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією” зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.12.2022 за №1668/39004, датою окупації Херсонської міської територіальної громади є 01.03.2022, датою завершення окупації – 11.11.2022.
Однак, у відповідності до регулювання, запровадженого Законом України від 21.04.2022 № 2217-ІХ “Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України” правовий статус тимчасово окупованої території РФ в розумінні п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1207-VII не залежить від того, чи ухвалив (і якщо ухвалив - то коли саме) той чи інший повноважний орган державної влади України (РНБО, Кабінет Міністрів України чи інший орган в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України) рішення про визнання певної частини території України тимчасово окупованою. Таке рішення повноважного органу державної влади України (зокрема - і Кабінету Міністрів України) для територій, визначених у п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону № 1207-VII, має не конститутивне, а лише інформативне значення, з публічною достовірністю підтверджуючи конкретну дату, з якої фактична окупація певної частини території України почалася чи припинилася.
Таким чином, об`єднана палата дійшла висновку про відсутність підстав для відступу від висновку, викладеного Верховним Судом у постанові у справі №910/9680/23 про поширення положень ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України.
Об`єднана палата, залишаючи без змін постанову суду апеляційної інстанції у справі №908/1162/23 про відмову в позові, зазначила про те, що підставою для відмови в позові у цій справі, враховуючи положення ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України”, є заборона передачі електроенергії відповідачу, оскільки факт тимчасової окупації міста Мелітополь є загальновідомим фактом, що не потребує окремого доказування у даному судовому провадженні.
Верховний Суд у постанові від 23.10.2025 у справі №916/1650/23, застосувавши висновки об`єднаної палати у справі №908/1162/23, залишив без змін рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію за період з березня до червня 2022 року, яка передавалася відповідачу на територію Херсонської області. 
Отже, колегія суддів не приймає до уваги та відхиляє доводи скаржника про не розповсюдження дії положень ст. ст. 3, 13 та 13-1 Закону №1207-VII на відносини між сторонами у зв`язку з набранням чинності Законом України “Про внесення змін до Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України” від 15.03.2022 №2138-IX лише 20.03.2022. 
Суд апеляційної інстанції також враховує, що це питання, в тому числі, було предметом оцінки об`єднаної палати у постанові від 23.10.2025 у справі №916/1650/23, за результатом розгляду якої суд не знайшов підстав для відступу від висновку щодо застосування зазначеної норми права у межах справи №910/9680/23 про поширення положень ст. 13-1 Закону України “Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України” на території, тимчасово окуповані в період воєнного стану, лише з огляду на загальновідомий факт окупації таких територій за відсутності відповідного рішення Кабінету Міністрів України. 
Також, на розгляд об`єднаної палати у межах справи №908/1162/23 було передано питання про відступ від висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23. Так, спірним періодом у справі № 910/9680/23 був лютий-серпень 2022 року. За результатом розгляду справи №908/1162/23 Верховний Суд у постанові від 03.10.2025 залишив постанову суду апеляційної інстанції про відмову в позові без змін, а також не знайшов підстав для відступу від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07.03.2024 у справі № 910/9680/23. 
Підсумовуючи вищевикладені висновки Верховного Суду щодо застосування норм Закону №1207-VII у подібних правовідносинах, суд першої інстанції обґрунтовано застосував положення Закону до правовідносин сторін у даному спорі, з дати тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади, тобто з 01.03.2022 до 11.11.2022. При цьому, відсутність доказів припинення/обмеження споживання відповідачем природного газу в умовах окупації не може звільняти скаржника від виконання положень Закону №1207-VII. 
Отже, період за який позивач просив стягнути з відповідача заборгованість (листопад 2021 року – березень 2022 року) включає і період тимчасової окупації Херсонської міської територіальної громади, в якому знаходиться відповідач, який розпочався з 01.03.2022 до 11.11.2022. З урахуванням наведеного, правильним є висновок суду першої інстанції що позивач має право на відшкодування вартості поставленого відповідачу природного газу лише за грудень 2022 року у розмірі 812 014 грн 28 коп.. 
В свою чергу, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за природний газ поставлений у березні 2022 року частково на суму 102 376 грн 20 коп. - серпень 2022 року природний газ у загальному розмірі 275 895 грн 29 коп. (1 087 909 грн 57 коп. - 812 014,28 грн = 275 895грн 29 коп.) 
В свою чергу, оскільки, господарський суду дійшов правомірного висновку про відсутність підстав для часткової стягнення основної заборгованості за природний газ за період з березня 2022 року – серпень 2022 року, похідні вимоги про стягнення пені, 3% річних та збитків від інфляції, нараховані на заборгованість за вказаний період, також правомірно залишено без задоволення, оскільки такі нарахування є похідними від основного зобов`язання та не підлягають стягненню за відсутності підстав для стягнення основного боргу.
Також, враховуючи встановлену в процесі вирішення даного спору обставину оплати відповідачем вартості природного газу за березень 2022 року на суму 433 330 грн 48 коп., тобто за період, право на стягнення якої у позивача відсутнє, господарський суд правомірно зарахував суму цих коштів згідно з п. 5.4 договору постачання природного газу №7451-НГТ-33 від 17.06.2021, в рахунок погашення 3 % річних у розмірі 41 067 грн 69 коп., пені у розмірі 48631 грн 86 коп., збитків від інфляції у розмірі 75 557 грн 26 коп., а також часткового погашення суми основного боргу на суму 268 073 грн 67 коп.. Зарахування коштів було здійснено судом відповідно до наступного розрахунку: 433 330,48 грн - 41 067,69 грн - 48631,86 грн - 75 557 грн 26 коп. = 268 073 грн 67коп. 
Таким чином, судом першої інстанції з відповідача на користь позивача стягнуто лише суму основного боргу у розмірі 543 940 грн 61 коп. (812 014 грн 28 коп. - 268 073 грн 67 коп. = 543 940 грн 61 коп.). 
Посилання апелянта на вищевикладені обставини з проханням не застосовувати висновки об`єднаної палати також не приймаються до уваги колегією суддів з огляду ще й на те, що протягом 2025-2026 років Верховний Суд декілька разів намагався передати на розгляд Великої Палати ці питання, яка повернула справи з зазначенням про відсутність підстав переглядати ці правові висновки.
Суд апеляційної інстанції також відхиляє доводи скаржника, що суд безпідставно здійснив зарахування сплачених відповідачем коштів у березні 2022 року у рахунок пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних, оскільки пункт 5.4 договору не містить умов, які б надавали підстави для такого порядку погашення заборгованості, оскільки відповідно до умов договору сторони погодили порядок зарахування коштів, сплачених споживачем, у рахунок погашення його грошових зобов`язань, як недоведені, враховуючи ще й те, що судом першої інстанції встановлено, що частина коштів була сплачена відповідачем за поставки природного газу за період, щодо якого суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на стягнення відповідної заборгованості. За таких обставин місцевий господарський суд обґрунтовано врахував фактично здійснені платежі та здійснив їх зарахування відповідно до передбаченої договором черговості погашення заборгованості.
Саме по собі непогодження апелянта із застосованим судом порядком зарахування коштів не свідчить про неправильність висновків суду першої інстанції, оскільки скаржником не наведено переконливих доводів щодо порушення судом конкретних положень договору або норм матеріального права, які б виключали можливість спрямування сплачених коштів на погашення нарахованих штрафних санкцій, інфляційних втрат та трьох відсотків річних.
З урахуванням вищевикладеного, установлені під час розгляду цієї справи фактичні обставини та зроблені судом апеляційної інстанції висновки в повному обсязі спростовують наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи. 
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Змагальність сторін є одним із основних принципів господарського судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достовірними є докази, створені (отримані) за відсутності впливу, спрямованого на формування хибного уявлення про обставини справи, які мають значення для справи (ст. 78 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надання достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надання саме тієї кількості, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту ст.79 Господарського процесуального кодексу України свідчить про те, що ця стаття покладає на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Аналогічний висновок Верховного Суду викладений у постанові від 16.02.2021 у справі №927/645/19.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі №917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19).
Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п.1 ст.32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Надаючи оцінку всім доказам та доводам скаржника у їх сукупності із застосуванням стандарту доказування «вірогідності доказів», судова колегія доходить висновку про те, що останнім не доведено належними, допустимими, достовірними та вірогідними доказами наявність підстав для повного задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з відповідача по договору постачання природного газу за період з березня 2022 по серпень 2022 року включно.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвеція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", no. 4241/03, від 28.10.2010 року).
Обґрунтованим визнається рішення суду, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Колегія суддів зауважує, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує особі право на справедливий суд. Однак ця стаття не закріплює будь-яких правил допустимості доказів чи правил їх оцінки, а тому такі питання регулюються передусім національним правом і належать до компетенції національних судів.
Для того, щоб судовий розгляд був справедливим, як того вимагає п. 1 ст. 6 Конвенції, суд зобов`язаний належним чином вивчити та перевірити зауваження, доводи й докази, а також неупереджено їх оцінити на предмет того, чи будуть вони застосовуватися в рішенні суду.
І хоча Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях констатує, що п. 1 ст. 6 Конвенції дійсно вимагає, щоб суди мотивували висновки в рішеннях, однак ця вимога не означає обов`язку суду надавати детальну відповідь на кожен аргумент; таке питання вирішується виключно у світлі обставин конкретної справи.
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 року у справі № 918/519/17.
Суд апеляційної інстанції вважає, що у даному випадку суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, вірно застосував положення національного законодавства, надав вірну оцінку спірним правовідносинам у контексті зазначених норм, у зв`язку із чим рішення суду в оскаржуваній частині, яке переглядається в апеляційному порядку, є правомірним, а доводи апелянта, зазначені ним в апеляційній скарзі, є такими, що фактично зводяться лише до незгоди з судовим рішенням, що не може бути обґрунтованою підставою для його скасування або зміни. При цьому протилежного ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції скаржником не доведено.
Відповідно до чинного законодавства обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими у судовому засіданні.
Рішення суду має прийматися у цілковитій відповідності з нормами матеріального та процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з`ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних та допустимих доказів у конкретній справі.
У відповідності до ст. 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в оскаржуваній частині.
За таких обставин, судова колегія вважає, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ не потребує задоволення, а рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 року у справі №916/5309/24 в оскаржуваній частині відповідає обставинам справи та вимогам закону і достатніх правових підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю “Газопостачальна компанія “Нафтогаз Трейдинг”, м.Київ на рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 року у справі №916/5309/24 залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 23.03.2026 року у справі №916/5309/24 в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і не підлягає оскарженню, крім випадків, передбачених у п.2 ч.3 ст.287 Господарського процесуального кодексу України.
Вступна і резолютивна частина постанови проголошені в судовому засіданні 16.06.2026 року.
Повний текст постанови складено та підписано 18.06.2026 року.

 Головуючий суддя 	 Г.І. Діброва 	
 Судді 	 Н.С. Богацька  	
 	 Я.Ф. Савицький