ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2515/26 Справа № 203/3031/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Берелет В.В. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Свистунової О.В.,
суддів: Пищиди М.М., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Піменової М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року 
у цивільній справі за позовом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в інтересах громадянина Швейцарської Конфедерації ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляли самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради, Служба у справах дітей Божедарівської селищної ради, про визнання незаконним переміщення та подальше утримання малолітньої дитини, зобов`язання повернути малолітню дитину до місця постійного проживання , –    

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року представник Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) звернулась до суду з цим позовом, в інтересах громадянина Швейцарської Конфедерації ОСОБА_2 , у якому просила визнати незаконним переміщення та подальше утримання відповідачкою на території України малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; зобов`язати відповідачку повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Швейцарську Конфедерацію за адресою: АДРЕСА_1 , протягом 10 днів з дня набрання цим рішенням законної сили; у разі відмови відповідачки повернути добровільно малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Швейцарської Конфедерації у визначений строк (один місяць з дня набрання рішенням законної сили) – відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до Швейцарської Конфедерації за адресою: Шеман де Клоштон 7, 1004 м. Лозанна. 

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією витягу із свідоцтва про народження від 10 серпня 2021 року № 1.80/29063702/30123701, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Лозанна, Швейцарська Конфедерація. Дитина з моменту народження до виїзду в Україну постійно проживала у Швейцарській Конфедерації, що підтверджується свідоцтвом про місце проживання ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , свідоцтвом про прийняття до дитячого садочку «Piccolo Mondo».

Відповідно до інформації, вказаної в заяві про сприяння повернення дитини, ОСОБА_5 стверджує, що у період з 25 січня 2024 року по 26 січня 2024 року ОСОБА_6 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , без попереднього повідомлення та без його згоди виїхала в Україну. ОСОБА_4 стало відомо про цей виїзд 29 січня 2024 року від працівників дитячого садка, який відвідувала ОСОБА_3 . Також, у вказаній заяві ОСОБА_5 вказував, що наразі на території Швейцарської Конфедерації триває кримінальний процес проти ОСОБА_6 , їй висунуто обвинувачення у викраденні ОСОБА_3 - ОСОБА_7 за фактами, що відбулись у 2021 році. Додатково він зазначав, що ухвалою про порядок застосування надзвичайних заходів виданим Окружним судом міста Лозанни від 24 серпня 2023 року, ОСОБА_8 разом з донькою ОСОБА_3 було заборонено залишати територію Швейцарської Конфедерації.
Під час перебування ОСОБА_6 із ОСОБА_3 в Україні, Окружний суд міста Лозанни у Швейцарській Конфедерації «ex officio» виніс Рішення «Про надзвичайні забезпечувальні заходи» від 05 березня 2024 року в справі ОСОБА_2 проти ОСОБА_8 . Голова суду призначив ОСОБА_4 фактичну опіку над ОСОБА_3 . ОСОБА_9 зобов`язується негайно повернути ОСОБА_3 до Швейцарської Конфедерації і надалі користуватиметься доступом до дитини із періодичністю два рази на місяць.
Окремо, ОСОБА_5 висловлював переживання стосовно здоров`я ОСОБА_6 , у якої діагностовано мультиметастатичний рак молочної залоли (згідно зі звітом доктора ОСОБА_10 від 06.02.2024 р.), і можливий вплив зазначеного захворювання на виконання нею батьківських обов`язків. Так як дане захворювання не може бути вилікуване остаточно, ОСОБА_6 були рекомендовані та частково виконувались нею під час перебування на території Швейцарії регулярні обстеження, систематичне лікування захворювання у закладах охорони здоров`я, метою яких є відтермінування проявів симптомів хвороби і продовження життя наскільки це є можливо.
Станом на цей час, дитину не повернуто до місця її постійного проживання у Швейцарській Конфедерації. Непогоджуючись із рішенням, прийнятим ОСОБА_6 одноосібно, 08 лютого 2024 року до Міністерства юстиції України, як Центрального органу виконання на території України Конвенції 1980 року через Федеральне відомство юстиції Швейцарської Конфедерації, як Центральний орган із виконання на території Швейцарської Конфедерації Конвенції 1980 року, електронною поштою надійшла заява ОСОБА_2 про сприяння поверненню дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_7 до місця її постійного проживання у Швейцарській Конфедерації.
24 березня 2024 року на підставі заяви ОСОБА_2 , Міністерство юстиції України доручило Центральному відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) звернутися до ОСОБА_6 з метою роз`яснення їй положень Конвенції 1980 року та отримання згоди на добровільне повернення дитини до Швейцарської Конфедерації.
03 квітня 2024 року Південним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м.Одеса) направлено ОСОБА_6 рекомендаційний лист з повідомленням про вручення з проханням прибути до Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги для проведення співбесіди.
Станом на 18 квітня 2024 року, на адресу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) заяв або пояснень від ОСОБА_6 щодо заяви ОСОБА_2 про забезпечення повернення його малолітньої доньки ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , не надходили.
Згідно листа Федерального відомства юстиції Швейцарської Конфедерації від 29 квітня 2024 року, повідомляється, що ОСОБА_5 просить розпочати судові процедури щодо повернення дитини до місця постійного проживання у Швейцарській Конфедерації.
Позивач зазначав, що ОСОБА_5 вважає, що ОСОБА_6 неправомірно здійснила незаконне вивезення та здійснює подальше утримання дитини на території України, підпадає під дію Конвенції 1980 року. Отже, у розумінні вищенаведеного, вивезення дитини та подальше її утримання ОСОБА_6 на території України без згоди на те ОСОБА_2 , є протиправним, зазначені дії порушують право батька дитини на піклування про неї.
Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року позов  задоволено частково.

Визнано незаконним переміщення та подальше утримання ОСОБА_1 на території України малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зобов`язано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повернути малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання в Швейцарську Конфедерацію за адресою: АДРЕСА_1 , протягом одного місяця з дня набрання цим рішенням законної сили.
Вирішено у разі відмови ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , повернути добровільно малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Швейцарської Конфедерації у визначений строк (один місяць з дня набрання рішенням законної сили) – відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , для забезпечення повернення дитини до Швейцарської Конфедерації за адресою: Шеман де Клоштон 7, 1004 м. Лозанна.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Додатковим рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 30 жовтня 2025 року вирішено покласти обов`язок по витратам, пов`язаних з поверненням малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 до Швейцарської Конфедерації, на ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23.10.2025 р. по справі №203/3031/24 за позовом Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в інтересах ОСОБА_2 (батька) до ОСОБА_1 , треті особи, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Орган опіки та піклування Центральної адміністрації ДР; Служба у справах дітей Божедарівської селищної ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до Швейцарської Конфедерації та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.
У відзиві позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 05 травня 2026 року було задоволено клопотання Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України в інтересах громадянина Швейцарської Конфедерації ОСОБА_2   про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Проте, відеоконференція із громадянином Швейцарської Конфедерації ОСОБА_11 не відбулася, оскільки він не здійснив свою реєстрацію у Електронному суді, у останнього був відсутній ідентифікаційний номер, що унеможливлювало підключення до системи.

Колегія суддів звертає увагу, що сторону було в ухвалі суду про призначення відеоконференції попереджено, що відповідно до частини 5 статті 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції. 

Отже, заявляючи клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, представник сторони був обізнаний про відсутність у громадянина Швейцарської Конфедерації ОСОБА_2 ідентифікаційного номера, необхідного для підключення до системи відеоконференцзв`язку, однак не забезпечив усунення вказаних обставин чи повідомлення суду про неможливість проведення відеоконференції з цих підстав. 
За таких обставин ризики технічної неможливості участі у відеоконференції покладаються саме на учасника справи та його представника, який подав відповідне клопотання.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.
Заяв, або клопотань про відкладення розгляду справи від учасників справи до суду не надходило.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність нез`явившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У суді першої інстанції була допитана ОСОБА_1 в якості свідка.

ОСОБА_1 пояснила суду, що вона є матір`ю ОСОБА_12 . У вересні 2020 року ОСОБА_12 уклала шлюб з громадянином Швейцарської Конфедерації ОСОБА_11 та отримала прізвище ОСОБА_13 . Того ж року у ОСОБА_14 було виявлено онкологічне захворювання та вагітність. ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_15 народила ОСОБА_3 , батьком якої є ОСОБА_5 . У серпні 2021 року ОСОБА_7 разом зі своїми доньками, ОСОБА_16 та ОСОБА_3 - ОСОБА_7 виїхали в Україну для оформлення собі та старшій доньці паспортів для виїзду за кордон, оскільки строк їх дії завершувався. Стівену ОСОБА_13 було відомо про цей виїзд та він особисто за власні кошти придбав квитки на літак, допомагав збирати речі у поїздку та вивіз їх до аеропорту. Наміру викрадати дитину чи обмежувати батька у спілкуванні ОСОБА_7 не мала та 05 січня 2022 року повернулася разом з дітьми до Швейцарії. За час спільного проживання ОСОБА_13 (Грушки) ОСОБА_7 разом з ОСОБА_11 , вона піддавалась різним видам домашнього насильства. Протягом тривалого часу ОСОБА_7 боролася зі смертельною хворобою та не мала підтримки від чоловіка ні моральної, ні фінансової. Внаслідок чергового акту насильства у березні 2022 року, ОСОБА_5 виштовхав ОСОБА_7 з її житла та внаслідок падіння зі сходів вона отримала травму хребта, також у той час захворіли діти. Про ці події ОСОБА_7 повідомила її, після чого вона терміново прибула до Швейцарії для надання допомоги та підтримки. Оскільки іншого житла та засобів для існування ОСОБА_7 не мала, то вона звернулась до державних соціальних служб за допомогою, внаслідок чого їй було надано житло. Внаслідок вжиття заходів соціальних служб, ОСОБА_4 було заборонено зустрічатися з ОСОБА_17 та дочкою наодинці. Згодом ОСОБА_7 отримавши юридичну консультацію, звернулась до суду для розірвання шлюбу. В подальшому ОСОБА_5 та ОСОБА_18 проживали окремо за різними адресами, утриманням у будь-якій формі батько ОСОБА_3 - ОСОБА_7 не здійснював. Завдяки тиску соціальних служб, кілька разів перераховував аліменти на утримання дитини, однак, регулярно їх здійснювати не міг через власні борги. Деякий час ОСОБА_19 ОСОБА_13 вдавався до шантажу та погроз, намагався викрасти доньку з дитячого садка, однак, ці дії були припинені поліцейськими. Через тяжку хворобу, ОСОБА_7 була вимушена виїхати до України, про що повідомляла ОСОБА_2 , однак отримувала погрози та непорозуміння, тому прийняла рішення, з метою спасіння свого життя та залишення дітей у безпеці, прибула до України, де отримала лікування та підтримку родичів. Однак, внаслідок тяжкої хвороби, ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_7 померла. Після смерті ОСОБА_7 , вона здійснювала опіку над дітьми, своїми онуками, ОСОБА_5 періодично телефонував та вона без перешкод надавала можливість спілкуватись йому з донькою. На даний час ОСОБА_3 - ОСОБА_7 відвідує дитячий садок, спілкується та проживає з нею та сестрою у безпечних та сприятливих умовах. 
Судом встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка народилась у м. Лозанна Швейцарської Конфедерації, є ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , що підтверджується копією витягу із свідоцтва про народження від 10 серпня 2021 року № 1.80/29063702/30123701, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану м. Лозанна, Швейцарська Конфедерація.
Як зазначається у позові, дитина з моменту народження постійно проживала у Швейцарській Конфедерації, що підтверджується свідоцтвом про місце проживання ОСОБА_3 та свідоцтвом про прийняття до дитячого садочку «Piccolo Mondo».
З повідомлення ОСОБА_2 виходить, що у період з 25 січня 2024 року по 26 січня 2024 року ОСОБА_6 разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 , без попереднього повідомлення та без його згоди виїхала в Україну. ОСОБА_4 стало відомо про цей виїзд лише 29 січня 2024 року від працівників дитячого садка, який відвідувала ОСОБА_3 .
У зв`язку з чим, 08 лютого 2024 року, електронною поштою до Міністерства юстиції України, як Центрального органу виконання на території України Конвенції 1980 року через Федеральне відомство юстиції Швейцарської Конфедерації, як Центральний орган із виконання на території Швейцарської Конфедерації Конвенції 1980 року, надійшла заява ОСОБА_2 про сприяння поверненню дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_7 до місця її постійного проживання у Швейцарській Конфедерації.
Як встановлено судом із позовної заяви та пояснень позивача, 05 березня 2024 року Окружний суд міста Лозанни у Швейцарській Конфедерації «ex officio» виніс Рішення «Про надзвичайні забезпечувальні заходи» у справі ОСОБА_2 проти ОСОБА_8 . Голова суду призначив ОСОБА_4 фактичну опіку над ОСОБА_3 . Зобов`язав ОСОБА_20 негайно повернути ОСОБА_3 до Швейцарської Конфедерації і надалі користуватися доступом до дитини із періодичністю два рази на місяць.
ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_21 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданим 12 листопада 2024 року виконавчім комітетом Божедарівської селищної ради, актовий запис № 102.
На підставі вищевказаного, ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2025 року замінено відповідачку ОСОБА_14 на ОСОБА_1 , яка доводиться матір`ю померлій та бабусею малолітній ОСОБА_3 .
Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.
Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.
Згідно зі ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності.
Відповідно до ст. 9 Конституції України, ст.19 ЗУ "Про міжнародні договори України" Конвенції є частиною національного законодавства, а тому підлягають обов`язковому застосуванню. Якщо чинним міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Згідно з правилами статті 3 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року) переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо:
a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування;
b) у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування.
Згідно з роз`ясненнями Міністерства юстиції України від 29 серпня 2011 р. тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватися лише за погодженням з іншим із батьків. У тих випадках, коли дитина виїжджає з одним із батьків без дозволу іншого з батьків, має бути невідкладно постановлено рішення про її повернення, зокрема, до постійного місця проживання в іноземній державі.
Відповідно до ст. 4 Конвенції 1980 року вона застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років.
Відповідно до статті 5 Конвенції 1980 року для її цілей «права піклування» включають права, пов`язані з піклуванням будь-якої особи про дитину, і зокрема, право визначати місце проживання дитини.
Права піклування можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта або в силу рішення судового або адміністративного органу, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.
Згідно зі статтею 14 Конвенції 1980 року встановлюючи, чи дійсно мали місце незаконні переміщення або утримування, суд може безпосередньо враховувати законодавство і судові й адміністративні рішення, не вдаючись до спеціальних процедур доведення цього законодавства або визнання рішень іноземних органів.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у розумінні вищенаведеного вивезення дитини та подальше її утримування відповідачкою на території України без згоди на те ОСОБА_2 (батька дитини), є протиправним, оскільки ОСОБА_6 разом з малолітньою донькою ОСОБА_3 , без попереднього повідомлення ОСОБА_2 та без його згоди виїхала в Україну, що також підтверджується рішенням 05 березня 2024 року Окружного суду міста Лозанни у Швейцарській Конфедерації «ex officio» «Про надзвичайні забезпечувальні заходи» у справі Стівена Хорі проти ОСОБА_8 . 
Відповідачка порушує права позивача на піклування про дитину, що включають право на визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 . 
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що наявні всі умови, визначені у статтях 3, 4, 35 Конвенції 1980 року, за яких Держава, на території якої утримується дитина, зобов`язана повернути дитину в державу її постійного проживання, зокрема:
- дії, що порушують права позивача, відбулися після набуття чинності Конвенцією 1980 року у відносинах між двома державами (Конвенція набула чинності у відносинах між Україною та Швейцарською Конфедерацією з 26.02.2002 р., тобто до моменту утримування дитини на території України без згоди позивача);
- дитина, про яку йде мова, не досягла 16-річного віку ( ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 );
- Швейцарська Конфедерація є державою, в якій дитина народилась, постійно проживала і за законодавством якої мають вирішуватися питання щодо правовідносин між батьками і дитиною, піклування про дитину, у тому числі вивезення її місця проживання;
- дїї щодо вивезення утримування дитини за кордоном порушують права піклування одного з батьків, адже батьківські повноваження належать обом батькам, а позивач не давав згоди на зміну місця проживання дитини, тобто його права та інтереси порушені внаслідок утримування дитини на території іншої держави.
16 жовтня 2024 року головою центральної адміністрації Дніпропетровської міської ради було прийнято Висновок № 467-р, згідно якого вважається недоцільним вирішення питання, щодо відібрання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у матері ОСОБА_14 та повернення до Швейцарської Конфедерації.
Згідно наявного в матеріалах справи висновку фахівця-психолога, складеного 19 вересня 2025 року за результатами психологічного діагностування за зверненням ОСОБА_1 , встановлено, що проведене психологічне діагностування свідчить про наявність тісного емоційного зв`язку ОСОБА_3 - ОСОБА_7 з бабусею ОСОБА_1 . Підсвідомо дитина відчуває, що проживати разом з бабусею ОСОБА_1 їй комфортно, затишно, спокійно, безпечно та про неї піклуються. З батьком ОСОБА_22 у дівчинки відсутній емоційний зв`язок, згадування фахівцем батька викликає у ОСОБА_3 - ОСОБА_7 тривогу, поведінка дівчинки свідчить про її небажання спілкуватися та проживати разом з батьком. Відсутність батька ОСОБА_23 в житті дитини на даний час не вплинула негативно на її психоемоційний стан та розвиток.
Колегія суддів погоджується з тим, що судом не було враховано, що в межах розгляду справи щодо забезпечення повернення дитини до Швейцарської Конфедерації не вирішується питання визначення місця проживання дитини, а лише забезпечується дотримання процедур, передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.
При цьому також слід враховувати, що думка дитини значним чином сформована внаслідок тривалої відсутності спілкування з позивачем, впливом відповідачки та її оточення на дитину і її уявлення про батька, побоюваннями відповідачки щодо повернення до Швейцарії через її протиправні дії. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Верховний Суд у постанові від 23.12.2020 у справі № 712/11527/17 висловив наступну позицію: «Взявши до уваги висновок спеціаліста за результатами проведення психологічного дослідження від 18 червня 2019 року № 04/19, виконаного юридичним психологом ОСОБА_13, апеляційний суд не врахував, що такий висновок психолога ґрунтується на поясненнях матері, а також окремих письмових документах, наданих лише однією стороною - ОСОБА_2; у психолога не перебували у дослідженні матеріали справи, яка переглядається, психолог особисто не спілкувалася з малолітньою дитиною та батьком дитини. Висновок психолога містить загальні висновки про зв`язок матері з дитиною такого віку без урахування фактичних обставин цієї справи, яка переглядається. Отже, такий висновок психолога не містить інформацію щодо предмета доказування, а тому не може бути належним доказом у цій справі. В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує системний аналіз норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.». 
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності врахування психологічної прив`язаності дитини до бабусі та неповнорідної сестри, а також посилання на можливе порушення сімейних зв`язків у разі повернення дитини, є такими, що виходять за межі предмета розгляду справи, визначеного Конвенцію, та не можуть бути підставою для відмови у поверненні дитини. 
У цьому контексті практика Європейський суд з прав людини, зокрема у справах X v. Latvia та Neulinger and Shuruk v. Switzerland, чітко визначає, що винятки з обов`язку повернення дитини повинні тлумачитися вузько, а національні суди не повинні підміняти процедуру повернення дитини розглядом спору про опіку по суті. 
Посилання апелянта на психологічну близькість між дитиною та її сестрою не відповідає переліку виключних підстав для відмови у поверненні дитини, визначених Конвенцією, зокрема статтями 12 та 13. Сам по собі факт існування сімейних зв`язків у державі перебування не є підставою для відмови у поверненні дитини, оскільки такі зв`язки можуть бути збережені та врегульовані після повернення дитини у правовий спосіб у межах проваджень щодо опіки. 
Аргументи апелянта щодо релігійного виховання дитини також не мають правового значення для вирішення питання про її повернення. Різниця у поглядах на виховання, мову, культуру чи релігію не є підставою для відмови у поверненні дитини відповідно до Конвенції та підлягає вирішенню у межах спору про опіку в компетентному суді держави постійного проживання. 
У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 по справі № 344/12248/16-ц зазначено наступне: «Встановивши відсутність передбачених Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до держави постійного проживання, та врахувавши, що психологічне сприйняття дитиною можливого повернення до Італійської Республіки не є категорично негативним і ситуація не матиме для неї психотравмуючого характеру, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги. Доводи заявника про те, що під час проживання в Італійській Республіці позивач не виконував належним чином свої батьківські обов`язки щодо дочки та не забезпечував її матеріально не підтверджені відповідними доказами і ґрунтуються виключно на поясненнях відповідача». 
У статтях 3, 12, 13, 20 Конвенції міститься вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити в поверненні дитини до місця постійного проживання, якщо у ході розгляду справи суд виявить, що:
- заявник фактично не здійснював права піклування на момент переміщення або утримування (п. «а» ч. 1 ст. 13);
- заявник дав згоду на переміщення або утримання, або згодом дав мовчазну згоду на переміщення або утримання (п. «а» ч. 1 ст. 13);
- існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку (п. «в» ч. 1 ст. 13);
- дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (ч. 2 ст. 13);
- повернення не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод (ст. 20);
- з моменту переміщення пройшло більше року і дитина прижилася у новому середовищі (ч. 2 ст. 12);
- країна, з якої дитину вивезено, не є країною її постійного проживання за законами цієї країни (ст. 3).
У рішенні ЄСПЛ у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13), суд наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі й у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, які стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язку із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Європейський суд з прав людини у справі «Х проти Латвії» («X v. Latvia») № 27853/09 (§ 101) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької Конвенції 1980 року запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції (стаття 13 (а) і існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть в першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами.
В рішеннях Європейського суду з прав людини «Гнахоре проти Франції», від 19.09.2000, заява № 40031/98, п. 59, «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії», від 6 липня 2010 року, заява № 41615/07, п. 136, Суд зазначив, що інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю».
З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див. серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини», від 13.07.2000, заява № 25735/94, п. 50; «Марсалек проти Чехії», від 4.04.2006, заява № 8153/04, п. 71).

Тобто, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «Мамчур проти України», від 16.07.2015, заява № 10383/09, п.п. 94-102).
Крім того, у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії» від 12.07.2011 року, заява №14737/09, Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення».
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини, яку Верховна Рада України ратифікувала 27 лютого 1991 року).
Держави-учасниці забезпечують те, щоби дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини (частина перша статті 9 вказаної Конвенції).
Принцип додержання найкращих інтересів дитини також закладений і в Гаазькій конвенції. Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини, на які вказують передбачені у цій конвенції виключення, зокрема у випадку серйозного ризику того, що повернення дитини завдасть їй фізичної чи психічної шкоди.
Задля досягнення означеної вище легітимної мети та найкращого задоволення інтересів дитини за існування встановленого судами на підставі належних, допустимих і достатніх доказів серйозного ризику того, що повернення дитини поставить її під загрозу заподіяння шкоди психіці, відмова у позові є виправданою.
Наведене узгоджується з висновком викладеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 квітня 2021 року у справі № 2-4237/12 (провадження № 14-21звц21).
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що з огляду на поточну безпекову ситуацію в Україні, а також необхідність забезпечення стабільних та безпечних умов для розвитку дитини, її найкращим інтересам на даний час відповідає повернення до Швейцарської Конфедерації, до вирішення між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 питання про визначення місця її проживання.
Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). 
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Верховний Суд 23.10.2019 прийняв постанову у справі № 917/1307/18, якою розтлумачив сутність принципу змагальності та неможливість застосування учасником справи концепції "негативного доказу" для обґрунтування власної позиції. Верховний Суд зазначив, що принцип змагальності полягає в обов`язку кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження або заперечення власних вимог у спорі. Мається на увазі, що позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази, які вважає більш переконливими. В свою чергу суд, дослідивши надані сторонами докази, та з урахуванням переваги однієї позиції над іншою виносить власне рішення. При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що їх позиція є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу втрачає сенс уся концепція принципу змагальності.
У ході розгляду справи ОСОБА_1 не надала ні суду першої, ні апеляційної інстанції належних та допустимих доказів, що батько дитини ОСОБА_5 дав згоду на переміщення дитини чи фактично не здійснював права піклування на момент переміщення дитини, існує серйозний ризик, чи, що повернення дитини до батька, загрожує їй психологічною або фізичною небезпекою, чи що внаслідок повернення дитина потрапить у нестерпні умови.
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, що дитина прижилася у новому середовищі, зважаючи на наступне.
Відповідно до статті 12 Конвенції 1980 року якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. 
У справі, що розглядається, відповідні процедури, в межах яких ініційовано повернення дитини до Швейцарської Конфедерації, розпочаті заявником до спливу одного року з дати незаконного переміщення або утримування дитини. 
Відповідно до інформації, вказаної в заяві про сприяння повернення дитини, ОСОБА_5 стверджує, що у період з 25 січня 2024 року по 26 січня 2024 року ОСОБА_6 з малолітньою донькою ОСОБА_3 , без попереднього повідомлення та без його згоди виїхала в Україну. ОСОБА_4 стало відомо про цей виїзд 29 січня 2024 року від працівників дитячого садка, який відвідувала ОСОБА_3 . 
08.02.2024, тобто менш ніж через два тижні, до Міністерства юстиції України, як Центрального органу виконання на території України Конвенції 1980 року через Федеральне відомство юстиції Швейцарської Конфедерації, як Центральний орган із виконання на території Швейцарської Конфедерації Конвенції 1980 року, електронною поштою надійшла заява ОСОБА_2 про сприяння поверненню дитини ОСОБА_3 - ОСОБА_7 до місця її постійного проживання у Швейцарській Конфедерації. 
Надалі, 13.06.2024 року позов про повернення дитини було подано до суду. 
Отже, як звернення до центрального органу, так і звернення до суду відбулися у межах одного року з моменту незаконного переміщення дитини. 
У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 521/16839/18, зазначено наступне: «77. Зважаючи на те, що переміщення дитини відбулось 04 травня 2017 року, позов про повернення дитини ОСОБА_1 пред`явив у жовтні 2018 року, однак з 12 червня 2017 року ОСОБА_1 вживались визначені Конвенцією дії щодо повернення незаконного переміщення дитини, суди попередніх інстанції невиправдано застосували абзац другий статті 12 Конвенції, положення якого є виключними обставинами лише в разі, коли процедура повернення розпочата після спливу річного терміну з моменту викрадення дитини». 
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що позивач звернувся до Міністерства юстиції України 08.02.2024 року, тобто в межах одного року з моменту незаконного переміщення та утримування дитини на території України. За таких обставин правові підстави для застосування положень абзацу другого статті 12 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року відсутні.
Суд апеляційної інстанції виходить із того, що наведена норма підлягає застосуванню виключно у випадках, коли процедура повернення дитини розпочата після спливу одного року з дня її незаконного переміщення або утримування, а також за наявності обставин, які свідчать про адаптацію дитини до нового середовища. Водночас матеріали справи не містять виключних обставин, з якими Конвенція пов`язує можливість незастосування механізму негайного повернення дитини, а тому доводи щодо застосування абзацу другого статті 12 Конвенції є безпідставними.
Крім того, посилання апелянта на тривалість проживання дитини в Україні та формування соціальних зв`язків є наслідком не об`єктивних обставин, а тривалого судового розгляду справи.
Саме внаслідок незаконного утримування дитини після 01.11.2024 року, а також тривалого розгляду справи, дитина продовжувала перебувати на території України, формуючи соціальні зв`язки, на які тепер посилається апелянт. 
Такий підхід суперечить цілям Конвенції, оскільки фактично заохочує неправомірну поведінку та створює ситуацію, за якої особа може отримати перевагу від власного порушення прав опіки. Конвенція спрямована саме на недопущення подібних ситуацій і передбачає негайне відновлення статус-кво, що існував до порушення. 
У цьому контексті показовою є практика Європейського суду з прав людини, зокрема у справі X v. Latvia Європейський суд з прав людини наголосив, що винятки з обов`язку повернення дитини, у тому числі пов`язані з її інтеграцією у нове середовище, повинні тлумачитися вузько, а їх застосування не може заохочувати неправомірну поведінку особи, яка утримує дитину. 
Таким чином, такі обставини, як відвідування дитиною дошкільного закладу, наявність соціальних зв`язків, мовна адаптація та інші фактори інтеграції, мають оцінюватися у сукупності та не є самостійною безумовною підставою для відмови у поверненні дитини. 
Із системного аналізу зазначеної практики та положень Конвенції вбачається, що формування соціальних зв`язків у державі перебування, яке відбулося внаслідок незаконного переміщення або утримування дитини, не може тлумачитися на користь особи, яка таке утримування здійснює, оскільки це суперечило б меті Конвенції — відновленню status quo та недопущенню отримання переваг від протиправної поведінки. 
Отже, апелянт фактично посилається на обставини, які виникли внаслідок її ж дій та тривалості судового розгляду, що саме по собі виключає можливість використання таких обставин як підстави для відмови у поверненні дитини. 
Посилання апелянта на практику Верховного Суду, зокрема постанови щодо з`ясування думки дитини, є нерелевантними, оскільки наведені рішення стосуються спорів про визначення місця проживання дитини або участі у її вихованні, а не процедур повернення дитини за Конвенцією. 
У наведеній апелянтом практиці Верховний Суд, зокрема постанова від 25 березня 2019 року у справі № 165/2240/16-ц та постанова від 28 жовтня 2020 року у справі № 241/47/19, зазначено, що вирішальне значення думка дитини набуває з досягненням нею більш старшого віку (зокрема близько 10 років), коли вона може усвідомлено формувати власну позицію. Таким чином, наведена практика, навпаки, підтверджує відсутність підстав для врахування позиції малолітньої дитини у цій справі як вирішальної. 
Доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав, передбачених статтею 13 Конвенції, колегія суддів не бере до уваги як необґрунтовані, не підтвердженими належними та допустимими доказами, а також такі які зводяться до підміни предмета спору про повернення дитини спором щодо здійснення батьківських прав та визначення її подальшого місця проживання. 
Відповідно до статті 13 Конвенції суд запитуваної держави не зобов`язаний постановляти рішення про повернення дитини лише за умови, якщо особа, яка заперечує проти такого повернення, доведе наявність однієї з виключних обставин, прямо передбачених підпунктами «а» або «b» частини першої цієї статті. 
При цьому, як неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини, зокрема у рішеннях X v. Latvia, Maumousseau and Washington v. France та Neulinger and Shuruk v. Switzerland, такі винятки підлягають вузькому тлумаченню, а обов`язок їх доведення покладається саме на сторону, яка заперечує проти повернення дитини. 
Посилання апелянта на підпункт «а» статті 13 Конвенції щодо нібито нездійснення позивачем прав піклування є безпідставними. 
Для застосування зазначеного винятку недостатньо посилань на конфлікт між батьками, роздільне проживання або спір щодо матеріального забезпечення дитини. 
Вирішальним є встановлення факту, що на момент незаконного переміщення або подальшого утримування позивач фактично не здійснював прав опіки або надав згоду на переміщення чи утримування дитини. 
Натомість матеріали справи не містять жодного рішення компетентних органів Швейцарської Конфедерації про позбавлення, обмеження або зупинення батьківських прав позивача. 
Відсутні також будь-які докази його згоди на переміщення дитини до України або на її подальше утримування після смерті матері дитини з 01.11.2024 року. 
Сам по собі факт проживання матері та дитини окремо від батька або отримання соціальної допомоги не свідчить про відсутність у позивача прав опіки та не може бути підставою для застосування винятку, передбаченого статтею 13 (а) Конвенції. 
Висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду від 12.06.2019 по справі № 234/17176/17: 
«Суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову дійшов передчасного висновку відсутність підстав для задоволення позову, при цьому помилково вирішував даний спір, як спір між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини, установивши належні умови проживання з матір`ю, оскільки вказані питання можуть бути вирішені лише після повернення дитини до держави постійного місця проживання. У даному ж випадку підлягають з`ясуванню законність утримання матір`ю на території України дитини, надання згоди батьком на виїзд дитини та проживання в іншій країні, а також наявність передбачених Конвенцією підстав для відмови в поверненні дитини. Розглядаючи питання щодо повернення дитини до держави постійного проживання, суд не може вирішувати по суті питання щодо піклування про дитину та визначення її місця проживання, оскільки це питання, виходячи зі змісту статті 16 Конвенції, належать до виключної компетенції держави постійного проживання дитини». 
Наведені апелянтом матеріали щодо конфліктів між батьками у 2022 році, показання свідків, аудіозаписи приватних розмов та припущення щодо мотивів позивача не доводять існування безпосередньої загрози саме для дитини у разі її повернення до держави постійного проживання. Більше того, ці доводи фактично стосуються спору між батьками та оцінки їхніх особистих відносин, що не є предметом розгляду у межах Конвенції. 
Крім цього, суд звертає увагу, що Конвенція не ставить питання повернення дитини до місця постійного проживання в залежність від громадянства дитини. Вирішення питання про повернення дитини до країни місця постійного проживання з метою вирішення компетентним судом питання щодо місця проживання дитини та опіки над нею, пов`язується з місцем постійного проживання дитини, а не належністю до громадянства.
Статтями 157 і 160 Сімейного кодексу України передбачено, що питання виховання дитини, а також визначення місця проживання дитини вирішуються батьками спільно та за згодою. При цьому відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України в разі, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, в тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання.
Разом із тим, суд зауважує, що статтею 19 Конвенції 1980 року визначено, що ніяке рішення, прийняте відповідно до цієї Конвенції, щодо повернення дитини не розглядається як встановлення обставин будь-якого питання про піклування.
Стаття 12 Конвенції 1980 року встановлює, що судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.
Також колегія суддів не приймає доводи апелянта про те, що повернення дитини до Швейцарської Конфедерації призведе до її розриву із сім`єю, оскільки такі твердження не відповідають установленим у справі обставинам.
Судом установлено, що малолітня ОСОБА_3 з моменту народження постійно проживала у Швейцарській Конфедерації разом із батьками, де знаходився центр її сімейного та соціального життя. 
Незаконне переміщення дитини на територію України було здійснене матір`ю без згоди батька, а після смерті матері дитина утримується бабусею всупереч правам батька на піклування та виховання дитини.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 січня 2025 року у даній справі було встановлено, що малолітня дитина позивача не має зареєстрованого місця проживання в Україні.
Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що повернення дитини до Швейцарської Конфедерації, навпаки, сприятиме відновленню її сімейних зв`язків із батьком, а також рідною сестрою по батьківській лінії.
Сам по собі факт проживання дитини з бабусею на території України після смерті матері не може розцінюватися як підстава для відмови у поверненні дитини у розумінні Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.
Водночас сам факт проживання дитини з бабусею після смерті матері не свідчить про втрату чи припинення сімейних зв`язків дитини з батьком. 
Отже, доводи апелянта про можливий розрив дитини із сім`єю є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.
Крім того, колегія суддів враховує, що під час перебування ОСОБА_6 із ОСОБА_3 в Україні, Окружний суд міста Лозанни у Швейцарській Конфедерації «ex officio» виніс Рішення «Про надзвичайні забезпечувальні заходи» від 05 березня 2024 року в справі ОСОБА_2 проти ОСОБА_8 . Голова суду призначив ОСОБА_4 фактичну опіку над ОСОБА_3 . ОСОБА_9 зобов`язано негайно повернути ОСОБА_3 до Швейцарської Конфедерації і надалі користуватиметься доступом до дитини із періодичністю два рази на місяць. 
Також, доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не здійснювала незаконне переміщення дитини ні між країнами, ні по території України, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки після смерті ОСОБА_14 саме ОСОБА_1 ухвалою Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2025 року була залучена до участі у справі як належний відповідач та набула усіх процесуальних прав і обов`язків сторони, що свідчить про забезпечення їй можливості реалізації процесуальних прав та захисту інтересів дитини у даному провадженні. 
Враховуючи принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, колегія суддів апеляційної інстанції встановила, що постійним місцем проживання дитини до її переміщення на територію України була Швейцарська Конфедерація, при цьому утримання дитини на території України спочатку матір`ю ОСОБА_6 , а в подальшому бабусею ОСОБА_1 , здійснювалося без згоди батька та всупереч його праву на піклування і участь у вихованні дитини, що відповідно до положень Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року свідчить про незаконність такого утримання.
Суд апеляційної інстанції також бере до уваги, що відповідачкою не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження існування виняткових обставин, які відповідно до положень Конвенції могли б бути підставою для відмови у поверненні дитини.
За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для забезпечення повернення дитини до Швейцарської Конфедерації, водночас зазначивши, що у межах даного провадження не вирішується спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки предметом розгляду є виключно питання забезпечення її негайного повернення відповідно до процедур, передбачених Конвенцією 1980 року.
Щодо доводів апелянта стосовно законності ухвали Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25.06.2025 про відмову у задоволенні клопотання сторони відповідача про направлення судового доручення, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
У своєму клопотанні сторона відповідача просила доручити компетентним органам кантону Во (Vaud) Швейцарської Конфедерації надати інформацію (за можливості-підтвердити документами встановленої форми) про: 
1. Стан розгляду судової справи про розлучення ОСОБА_21 ( ОСОБА_24 ) ІНФОРМАЦІЯ_7 громадянки України та ОСОБА_2 ( ОСОБА_25 ) ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянина Швейцарської Конфедерації та про обставини які були встановлені під час судового розгляду;
2. Рішення судових та/чи соціальних служб, які б встановлювали порядок спілкування ОСОБА_2 ( ОСОБА_25 ) ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянина Швейцарської Конфедерації з ОСОБА_21 ( ОСОБА_24 ) ІНФОРМАЦІЯ_7 громадянки України та їх спільної доньки ОСОБА_3 ( ОСОБА_26 ) ІНФОРМАЦІЯ_9 та/або рішення які б визначали порядок утримання дитини;
3. Факти, причини та обставини звернення ОСОБА_21 ( ОСОБА_24 ) ІНФОРМАЦІЯ_7 до соціальних та правоохоронних органів у період з 2022 року до 26.01.2024; про надання ОСОБА_21 ( ОСОБА_24 ) ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_3 ( ОСОБА_26 ) ІНФОРМАЦІЯ_9 тимчасового житла за межами подружнього будинку (адреси такого житла, період та підстави такого перебування) у 2022 році та визначення місця її проживання окремо від чоловіка.
4. Факти порушення ОСОБА_11 ( ОСОБА_25 ) ІНФОРМАЦІЯ_8 , громадянином Швейцарської Конфедерації рішень правоохоронних та/чи соціальних органів, які визначали порядок спілкування з ОСОБА_27 ( ОСОБА_24 ) ІНФОРМАЦІЯ_7 та виховання/утримання ОСОБА_3 ( ОСОБА_26 ) ІНФОРМАЦІЯ_9 , а також вчинення ним насильницьких дій стосовно них та інших осіб;
5. Майновий стан ОСОБА_2 ( ОСОБА_25 ) ІНФОРМАЦІЯ_8 , його місце роботи та доходи з 24.07.2021 по теперішній час. 
Колегія суддів звертає увагу, що запитувана інформація стосується спільного проживання ОСОБА_2 ( ОСОБА_25 ), ІНФОРМАЦІЯ_8 , та померлої ОСОБА_21 ( ОСОБА_24 ), ІНФОРМАЦІЯ_7 , та не впливає на суть і предмет позову, оскільки під час розгляду даної категорії справ не вирішується питання про піклування про дитину та виконання ними своїх батьківських обов`язків. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону.  Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, –

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 13 травня 2026 року.
Повний текст судового рішення складено 14 травня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

І.Ю. Ткаченко