ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 947/15056/26
Провадження № 3/947/1678/26

26.06.2026 року м. Одеса

Cуддя Київського районного суду м. Одеси Іванчук В.М., розглянувши адміністративні матеріали, що надійшли з Управління патрульної поліції в Одеській області Департаменту патрульної поліції відносно:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП (протокол серії ЕПР1 № 631305 від 03.04.2026 року) – 

ВСТАНОВИВ:

29.03.2026 року о 11:35 год., за адресою: м. Одеса, вул. Люстдорфська дорога, біля будинку № 55/1, водій ОСОБА_1 (далі – особа, що притягується до адміністративної відповідальності), керувала автомобілем марки «HYUNDAI», номерний знак НОМЕР_1 , під впливом лікарських засобів (бензодіазеліна), що знижують увагу та швидкість реакції, що підтверджується висновком щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 000624 від 03.04.2026 року.
 
За таких обставин особа, що притягується до адміністративної відповідальності порушила п.2.9 «Правил дорожнього руху» України, за що передбачена відповідальність ч.1 ст.130 КУпАП.
Згідно п.2.9(а) «Правил дорожнього руху» України, водієві забороняється: керувати транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
У судовому засіданні захисник Дабіжа О.А. зазначила, що матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували факт керування ОСОБА_1 транспортним засобом у стані, передбаченому ч.1 ст.130 КУпАП. Наголошувала, що на момент прибуття працівників поліції автомобілем фактично керувала громадянка ОСОБА_2 , тоді як ОСОБА_1 транспортним засобом не керувала. За словами захисника, ОСОБА_1 перебувала у вразливому психоемоційному стані, що було обумовлено тривалим прийомом призначених їй лікарських препаратів заспокійливої дії, про що вона одразу повідомила працівників поліції. Крім того, ОСОБА_1 пояснювала поліцейським, що вже тривалий час самостійно не керує транспортними засобами саме з огляду на необхідність постійного прийому таких лікарських засобів, а автомобілем керувала інша особа. Незважаючи на це, працівники поліції, ввівши її в оману щодо необхідності виконання їх законної вимоги, змусили ОСОБА_1 здійснити короткочасне переміщення автомобіля нібито з метою усунення перешкоди дорожньому руху. 
Захисник вказувала, що такі дії були вимушеними, здійснювалися виключно після прибуття працівників поліції та під їх безпосереднім контролем, а тому не можуть свідчити про самостійне керування транспортним засобом у розумінні диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП.
Захисник також наголошувала, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не є беззаперечним доказом вини особи, а інших доказів, які б підтверджували факт керування транспортним засобом саме ОСОБА_1 до прибуття працівників поліції, матеріали справи не містять. Висновок медичного огляду лише підтверджує стан особи на момент його проведення, однак не доводить факту керування транспортним засобом у відповідний час.
Крім того, захисник посилалася на пояснення ОСОБА_1 , показання свідка ОСОБА_2 та медичні документи, які, на її думку, є взаємоузгодженими, підтверджують факт прийому ОСОБА_1 лікарських препаратів, її психоемоційний стан та спростовують викладені у протоколі обставини. Зазначала, що органом поліції не виконано покладений законом обов`язок щодо належного доказування всіх елементів складу адміністративного правопорушення, а всі сумніви щодо доведеності вини особи відповідно до статті 62 Конституції України підлягають тлумаченню на її користь. У зв`язку з цим просила закрити провадження у справі на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Вислухавши захисника, яка притягається до адміністративної відповідальності, її захисника, допитавши свідка, дослідивши письмові докази та відеозапис, що містяться в матеріалах справи, оцінивши кожний доказ окремо та їх сукупність відповідно до вимог статей 251, 252 КУпАП, суд приходить до таких висновків.
Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу у зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах та в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 245 КУпАП завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне й об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень.
Відповідно до статті 280 КУпАП під час розгляду справи суд зобов`язаний встановити, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
За змістом статті 251 КУпАП доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно зі статтею 252 КУпАП суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному й об`єктивному дослідженні у сукупності.
Частиною другою статті 62 Конституції України встановлено, що обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, а всі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий судовий розгляд незалежним та безстороннім судом. Презумпція невинуватості є одним із фундаментальних елементів права на справедливий суд та поширюється також на провадження у справах про адміністративні правопорушення, які за своєю природою є кримінальними у розумінні Конвенції. Такий підхід послідовно застосовується у практиці Європейського суду з прав людини, зокрема у справах Barbera, Messegue and Jabardo v. Spain та Bantysh and Others v. Ukraine, у якій ЄСПЛ констатував порушення гарантій статті 6 Конвенції під час розгляду справи про адміністративне правопорушення за ст.130 КУпАП. 
Виходячи з наведених положень закону та практики Європейського суду з прав людини, саме орган, який склав протокол про адміністративне правопорушення, зобов`язаний довести наявність усіх елементів складу адміністративного правопорушення належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Суд не вправі перебирати на себе функцію сторони обвинувачення, самостійно відшукувати докази винуватості особи чи усувати недоліки доказування, допущені органом Національної поліції. Лише після цього доцільно переходити до аналізу конкретних доказів у справі щодо ОСОБА_1 .
Відповідно до статті 280 КУпАП при розгляді справи суд зобов`язаний встановити, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна конкретна особа у його вчиненні, а також перевірити всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому відповідно до статей 251, 252 КУпАП висновок про винуватість особи може ґрунтуватися виключно на належних, допустимих, достовірних та достатніх доказах, досліджених у судовому засіданні.
Об`єктивна сторона адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, полягає, зокрема, у керуванні транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Отже, обов`язковою ознакою складу цього адміністративного правопорушення є доведений факт керування транспортним засобом саме особою, яка притягається до адміністративної відповідальності.
Разом із тим, із досліджених судом матеріалів справи не вбачається належних та беззаперечних доказів того, що саме ОСОБА_1 керувала автомобілем до моменту прибуття працівників поліції.
Навпаки, пояснення свідка ОСОБА_2 є послідовними, логічними та узгоджуються з поясненнями ОСОБА_1 . Зі змісту зазначених пояснень убачається, що саме ОСОБА_2 керувала автомобілем до місця його зупинки та паркування, тоді як ОСОБА_1 транспортним засобом не керувала. Після паркування автомобіля ОСОБА_2 залишила місце події, а працівники поліції прибули вже після припинення фактичного керування транспортним засобом.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 одразу повідомила працівників поліції про те, що тривалий час приймає лікарські препарати заспокійливої дії, у зв`язку із чим фактично не здійснює керування транспортними засобами, а автомобілем керувала інша особа. Незважаючи на це, працівники поліції запропонували (вимагали) ОСОБА_1 переставити транспортний засіб, мотивуючи це необхідністю усунення перешкоди дорожньому руху.
З а таких обставин суд приходить до висновку, що короткочасне переміщення автомобіля, здійснене після прибуття працівників поліції виключно на виконання їх вимоги та під їх безпосереднім контролем, не може саме по собі свідчити про доведеність об`єктивної сторони адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Більше того, створення працівниками поліції ситуації, за якої особа, яка повідомила про прийом лікарських препаратів та про відсутність наміру керувати транспортним засобом, фактично була спонукана здійснити короткочасне переміщення автомобіля, не може розцінюватися як належний спосіб фіксації факту адміністративного правопорушення та суперечить принципу законності адміністративного провадження. 
Висновок медичного огляду №000624 від 03.04.2026 року лише підтверджує перебування ОСОБА_1 під впливом лікарських препаратів на момент проведення такого огляду, однак сам по собі не підтверджує факту керування транспортним засобом у відповідний час та не доводить усіх обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до статті 62 Конституції України та усталеної практики Європейського суду з прав людини усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Суд не вправі усувати недоліки доказування, допущені органом, який склав протокол про адміністративне правопорушення, або самостійно відшукувати докази винуватості особи.
Таким чином, органом поліції не доведено поза розумним сумнівом, що ОСОБА_1 здійснювала керування транспортним засобом у стані, передбаченому ч.1 ст.130 КУпАП. Сукупність досліджених судом доказів не підтверджує наявності в її діях усіх обов`язкових елементів складу адміністративного правопорушення, а тому суд доходить висновку про необхідність закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.130, 247, 268, 279, 280, 283, 284 КУпАП, суд – 

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі про притягання до адміністративної відповідальності  ОСОБА_1 , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП – закрити, на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, у зв`язку з відсутністю складу вказаного адміністративного правопорушення.
Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом десяти днів з ухвалення постанови.

Суддя Київського районного 
суду м. Одеси   Іванчук В. М.