Справа № 611/1080/25
Провадження № 2/611/84/26
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повне)
23 березня 2026 року Барвінківський районний суд Харківської області в складі: 
головуючого - судді Коптєва Ю.А.,
за участю секретаря – Ведмідь І.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Барвінкове в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до Барвінківського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.
В обґрунтування позову вказав, що він та ОСОБА_2 мають спільну малолітню дитину – ОСОБА_3 , яка фактично проживає з ним. З 2022 року відповідач припинила приймати участь у матеріальному забезпеченні доньки та покладені на неї сімейним законодавством обов`язки, виїхала за кордон та створила нову сім`ю. Позивач зазначає, що, станом на сьогодні виникла потреба у встановленні факту самостійного виховання та утриманні, оскільки виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 01 листопада 2023 року по справі № 619/4431/23 про визначення місця проживання разом з батьком можливе лише при отриманні відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби.
Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Барвінківського районного суду Харківської області від 10 лютого 2026 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку. Відповідач повідомлена у встановленому порядку (належним чином) про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з`явилася у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у її відсутності до суду не надходило.
Беручи до уваги ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача.
У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалив провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України.
Представник Служби у справах дітей Солоницівської селищної ради в судове засідання не з`явився, надав заву про розгляд справи без його участі. Крім того, представником Служби у справах дітей надано письмові пояснення, в яких зазначено, що Службою у справах дітей Солоницівської селищної ради встановлено, що малолітня дитина ОСОБА_3 фактично проживає разом із батьком ОСОБА_1 , який самостійно забезпечує належні умови для її проживання, виховання та утримання. Мати дитини – ОСОБА_2 – участі у вихованні дитини не бере. Під час телефонної розмови з працівниками служби у справах дітей Солоницівської селищної ради, вона повідомила, що матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та аліменти не сплачує. Враховуючи викладене та з метою забезпечення найкращих інтересів дитини, Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що відповідають інтересам дитини, у зв`язку з чим підтримує позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі. 
Представник ІНФОРМАЦІЯ_2 , в судове засідання повторно не з`явився. Судові повістки, відповідно до вимог п. 2 ч.7 ст.128 ЦПК України, надсилалися у встановленому законом порядку. Заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у їх відсутності до суду не надходило.
Враховуючи, що розгляд справи відбувся за відсутності сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши надані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку.
Згідно свідоцтва про народження, серії НОМЕР_1 , виданого 23 січня 2018 року Виконавчим комітетом Полівської сільської ради Дергачівського району Харківської області, батьками ОСОБА_3 , 14 січня 2018 року є ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ..
Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 07 лютого 2023 року розірвано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ..
З довідки №11.1-20/807 від 22.08.2025 року, наданої завідувачем сектору реєстрації місця проживання та ведення РТГ відділу «Центр надання адміністративних послуг» Солоницівської селищної ради, вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Відповідно до акту обстеження умов проживання від 23.08.2023 у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (зареєстрована, але не проживає). Батько з донькою фактично проживає без участі матері. Умови проживання добрі. У квартирі належний ремонт, ремонт сучасний триває. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитина має окрему кімнату. Забезпечена в належній кількості одягом за сезоном, взуттям, іграшками. В кімнаті достатньо меблів, чисто, охайно.
Комунальним закладом «Дворічнокутянський ліцей надано характеристику ОСОБА_3 , в якій зазначено що її батько приділяє належну увагу вихованню доньки. Дівчинка знаходиться на утриманні батька. Чоловік самостійно займається вихованням дитини, без участі дружини . Із батьків лише один тато фактично опікується дитиною. Під час дистанційного навчання на плечі батька лягла додаткова відповідальність за успішність доньки. Він щодня дбає про створення простору для навчання. 
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 листопада 2023 року по справі № 619/4431/23, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 30.05.2024, визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом з батьком - ОСОБА_1 . ?ішенням встановлено що, мати дитини за місцем реєстрації разом з дитиною не проживає, участі у вихованні та розвитку дитини не приймає, свій обов`язок щодо піклування про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток не виконує, а згідно висновку органу опіки та піклування Солоницівської селищної ради № 01-19/692 від 18.10.2023 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини разом з батьком.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 02.07.2025 у справі №619/6157/24, позов ОСОБА_1 в частині позову про позбавлення Відповідача батьківських прав відмовлено, обмежившись попередженням ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В судовому засіданні досліджено письмові пояснення свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , які були попереджені про кримінальну відповідальність, посвідчені приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Харківської області. Свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , підтвердили той факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 .
Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 18 вказаної Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Частиною 1,2 ст. 27 цієї Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За правилом ч. 8 ст.7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частини 1, 4 ст. 15 Сімейного кодексу України).
Про існування спору про право між батьками протягом розгляду справи будь-яких заперечень від відповідачки щодо обставин, викладених у заяві про встановлення факту самостійного виховання батьком дитини, не надходило
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права, який є суттю суперечності, конфлікту, протиборства сторін.
Суд зауважує, що поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення.
Таким чином, спір про право пов`язаний виключно з порушенням, оспоренням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права, при якому існують конкретні особи, які перешкоджають у реалізації права.
Тобто у цьому випадку йде мова не про спір між батьками, а щодо встановлення існування певних обставин, а саме факту самостійного виховання дитини батьком, які перешкоджають реалізації одним із батьків своїх прав та обов`язків, визначених СК України, а іншому з метою забезпечення повноцінного догляду та належних умов для дитини і збереження її прав та інтересів необхідне рішення суду, що підтверджує факт самостійного виховання та утримання дитини батьком.
Наведений у статті 315 ЦПК України перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, не є вичерпним. Тому факт самостійного виховання та/або утримання дитини має бути встановлений судом якщо законодавством не передбачено іншого порядку його встановлення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 вже викладала висновок, що факти, які мають юридичне значення, встановлюються у позасудовому та судовому порядку. Рішення суб`єктів владних повноважень стосовно встановлення фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належить встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку.
Саме тому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц виснувала, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.
Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції.
Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України.
Підсумовуючи наведене, суд наголошує, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження.
Така правова позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21.
Якщо під час розгляду справи про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересованими особами буде заявлений спір про право, то суд залишає таку заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.
Слід зауважити, що таке застереження стосується виключно цивільних спорів, розгляд яких визначається ЦПК України, і спрямоване на спрощення розгляду конкретної цивільної справи у розумні строки.
Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.
Встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини необхідно для соціального забезпечення життєдіяльності позивача та його дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.319ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.
Відповідно до ч. 1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Суд погоджується з доводами позивача, якими останній обґрунтовує необхідність встановлення вказаного юридичного факту. Оскільки безперешкодне (без згоди матері) вчинення таких дій, як оформлення документів для допомоги на дитину, яка виховується тільки одним з батьків, швидкого переміщення батька і дитини, зміни місця проживання та розвитку дитини в безпечних умовах отримання, можливості виїзду з дитиною за кордон для оздоровлення, навчання, участі в спортивних змаганнях, отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладів він імені та в інтересах дитини, без участі матері, повністю відповідає інтересам дитини.
Крім того, статтею 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» визначено перелік осіб, які мають право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 Сімейного кодексу України.
Диспозиція пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації особі, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період з подальшими змінами.
У додатку 5 до вказаного Порядку наведено перелік документів, які підтверджують наявність підстав для відстрочки, зокрема за пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», серед яких рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.
Таким чином, судом установлено, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком у судовому порядку надасть можливість позивачу виконати вимоги Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та на підставі пункту 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року № 560, отримати відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації.
Іншого порядку встановлення такого факту законодавством України не передбачено, а про необхідність надання саме «рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини» дійсно міститься пряма вказівка в Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.2024 року №560.
Суд також враховує, що законом не визначено іншого порядку встановлення факту перебування неповнолітньої дитини на утриманні особи для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, тобто, відсутній державний або інший орган, який уповноважений посвідчувати такий факт.
Також суд враховує, що встановлення такого факту не позбавляє відповідача батьківських прав, не встановлює неможливість її участі у вихованні дитини в майбутньому і не створює жодних перешкод для матері у спілкуванні та вихованні її дитини.
Суд вважає, що доводи позивача та його представника повністю знайшли своє підтвердження при розгляді справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; докази на їх підтвердження; ч.1 ст. 95 ЦПК України - письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.
Враховуючи факт того, що малолітня ОСОБА_8 тривалий час проживає з позивачем та перебуває на його вихованні та утриманні, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для встановлення факту самостійного виховання та утримання малолітньої дитини позивачем.
З огляду на вищенаведене, враховуючи досліджені докази, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, з`ясувавши відомості про встановлений факт, які підтверджено належними та допустимими доказами та мету встановлення факту, що іншого способу встановлення вищевказаного факту у позивача, крім судового немає, суд доходить висновку, що позовну вимогу позивача про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком необхідно задовольнити.
Керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 15, 60, 61, 159, 174, 208, 209, 212, 213-215, 222, 223 ЦПК України, суд 
в и р і ш и в:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - Служба у справах дітей Солоницівської селищної ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, - задовольнити повністю.
Встановити той факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП – НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 , самостійно виховує та утримує малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Харківського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Дата складення повного судового рішення 01 квітня 2026 року. 

Суддя Ю.А. Коптєв