Єдиний унікальний номер: 378/1726/25 
Провадження № 2/378/119/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2026 року  Ставищенський районний суд Київської області в складі:
головуючого - судді:    Скороход Т.  Н. ,
за участю секретаря: Соколової О.А.,
позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
відповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Ставище справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні господарськими будівлями та спорудами, стягнення моральної шкоди, - 
ВСТАНОВИВ:

До суду з вказаним позовом звернулися  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з посиланням на те, що вони є співвласниками та проживають у квартирі АДРЕСА_1 . До складу цього багатоквартирного житлового будинку відносяться окремі господарські будівлі (споруди), зокрема: сарай, площею 66,3 кв.м та погріб - 15.8 кв.м, які входять до складу спільного майна всіх співвласників за вказаною адресою на праві спільної сумісної власності, побудовані разом із багатоквартирним будинком, розташовані на його прибудинковій території, призначені для забезпечення експлуатації будинку і використовуються мешканцями для задоволення власних побутових потреб. Відповідачі, які є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , розташованої у вказаному будинку, вважають лише себе користувачами сараю та погріба, які є спільним сумісним майном та з 2021 року створюють їм перешкоди у користуванні сараєм та погрібом шляхом зміни замків в дверях цих об`єктів та не допуску для користування ними, у зв`язку з чим вони (позивачі) не мають доступу до вказаних приміщень. Внаслідок неправомірних дій відповідачів вони (позивачі) зазнали моральних страждань, були позбавлені можливості користуватися належними їм господарськими приміщеннями, постійно відчували напруженість у відносинах із сусідами, змушені неодноразово звертатися до органів влади та витрачати час і зусилля для відновлення своїх прав. Такі дії відповідачів спричинили їм емоційний дискомфорт, почуття безпорадності та моральні переживання, які вони оцінюють у 20000 грн. 
Позивачі з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с. 149-151) просять суд усунути їм перешкоди у користуванні частиною сараю, площею 66,3 кв.м та частиною погрібу, площею 15.8 кв.м розташованими на прибудинковій території багатоквартирного будинку АДРЕСА_3 ; зобов`язати відповідачів не чинити їм перешкоди у користуванні спільним сумісним майном; стягнути із відповідачів на їх користь моральну шкоду у розмірі по 10000 грн., з кожного, та судові витрати. 
Ухвалою судді Ставищенського районного суду від 30 грудня 2025 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 61).
Ухвалою Ставищенського районного суду від 9 березня 2026 року справу призначено до судового розгляду (а. с. 182-183).
У судовому засіданні позивачі позовні вимоги підтримали, підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Подали до суду відповідь на відзив на позовну заяву (а.с. 90-95), в якій зазначили, що вважають доводи відзиву необґрунтованими та такими, що не спростовують заявлені позовні вимоги. Вони (позивачі) є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , яка розташована у вказаному житловому будинку. До складу вказаного багатоквартирного житлового будинку відносяться окремі господарські будівлі (споруди), зокрема: сарай та погріб, які входять до складу спільного майна всіх співвласників за вказаною адресою на праві спільної сумісної власності, побудовані разом із багатоквартирним будинком, розташовані на прибудинковій території, призначені для забезпечення експлуатації будинку і використовуються мешканцями для задоволення власних побутових потреб. Включення сараю та погріба до технічного паспорта квартири відповідачів не створює та не підтверджує права приватної власності на такі об`єкти і не позбавляє інших співвласників будинку права користування ними. З 2021 року відповідачі фактично усунули їх (позивачів) від користування спільним майном шляхом заміни замків. Такі дії є порушенням їх прав як співвласників спільного майна багатоквартирного будинку, що спричинило їм моральні страждання, емоційний дискомфорт та необхідність неодноразово звертатися до органів місцевого самоврядування, поліції та суду для захисту своїх прав.
В судовому засіданні відповідачі позовні вимоги не визнали, направили до суду відзив на позов (а.с. 66-72), в якому зазначили, що вони є законними власниками квартири АДРЕСА_4 та її складовими, наведеними у технічному паспорті, який є складовою частиною свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 від 05.11.1997. Під час приватизації вказаної квартири на підставі ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» та рішення Ставищенської селищної ради належність господарських будівель і споруд, а саме сараю площею 66,3 кв. м та погрібу площею 15,8 кв. м, було закріплено саме за квартирою АДРЕСА_2 . Тому спірні господарські будівлі та споруди не є спільною сумісною або спільною частковою власністю співвласників будинку, а належать їм (відповідачам) на праві власності разом з квартирою АДРЕСА_2 . Позивачі не мають жодних правовстановлюючих документів, які б підтверджувати їх право власності чи право користування спірними господарськими будівлями та спорудами. За таких обставин їхні вимоги про усунення перешкод у користуванні є безпідставними, недоведеними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Вимога про стягнення моральної шкоди у розмірі 20000 грн., яку вимагають позивачі, є незаконною, безпідставною та надуманою. Просять в задоволенні позову відмовити.
Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши вступне слово позивачів, відповідачів, з`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши письмові докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступного.
Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Житловий будинок АДРЕСА_3 є житловим будинком квартирного типу, що підтверджується копією довідки КП КОР «Південне БТІ» від 17.11.2023 № БЦ 2574/1 (а.с. 36).
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями Свідоцтва про право власності на житло від 5 листопада 1997 року, довідки КП КОР «Південне БТІ» від 16.06.2022 № 1022, витягів з Державного реєстру речових прав та розпорядження органу приватизації (а.с. 15-20, 135).
Відповідно до копії вказаного Свідоцтва про право власності на житло, загальна площа квартири становить 90,5 кв.м; характеристика квартири та її обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва.
Позивачем не надано суду технічного паспорту на вказану квартиру, який є складовою частиною свідоцтва про право власності на житло.
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_7 є співвласниками квартири АДРЕСА_4 , що підтверджується копіями Свідоцтва про право власності на житло від 5 листопада 1996 року, технічного паспорта на вказану квартиру, довідок КП КОР «Південне БТІ» від 02.04.2024 № БЦ 3117/1 та від 07.05.2024 № БЦ 31171/1 , інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.05.2024 № 378983210, розпорядження органу приватизації, довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані приміщення у квартирі (а.с. 21-26, 73, 75-78). До квартири АДРЕСА_2 відносяться наступні господарські будівлі та споруди: сарай «Б» - 66,3 кв. м; погріб з шийкою «В» - 15,8 кв. м.. 
Відповідно до копій Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 196674 від 18.03.2011 та витягу з Державного реєстру речових прав від 18.08.2023 № 343388008 (а.с. 171-172) ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер 3224285601:01:033:0080, площею 0,1006 га, розташованої по АДРЕСА_3 .
Звертаючись з даним позовом у справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаються на те, що зазначені сарай та погріб розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для побутового обслуговування співвласників будинку, забезпечення їх необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю багатоквартирного житлового будинку, а тому відноситься до спільного майна усіх співвласників будинку.
За положеннями ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою ст. 16 Цивільного кодексу України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилось або зникло як таке, порушення права пов`язане з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами процесуального законодавства захисту в господарському суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес, яке у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Зазначені висновки висвітлені в абзаці 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. До господарського суду вправі звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, тобто має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту.
Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб`єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення. Після з`ясування фактичних обставин суд може зробити висновок про відповідність заявленої матеріально-правової вимоги способам захисту права і про порушення охоронюваного законом інтересу позивача. У разі встановлення, що заявлені вимоги за своїм змістом не відповідають матеріально-правовим способам захисту права суд приймає рішення про відмову у позові. Підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому, позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту. Вирішуючи спір, суд надає об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Реалізуючи право на судовий захист, передбачене ст. 55 Конституцією України, ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).
За змістом положень ст.ст. 316, 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Здійснення власником свого права власності передусім полягає в безперешкодному, вільному та на власний розсуд використанні всього комплексу правомочностей власника, визначених законом, - володіння, користування, розпорядження майном.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (стаття 317 ЦК України).
Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
Згідно з ч. 2 ст. 382 Цивільного кодексу України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, приміщення загального користування (у тому числі допоміжні).
Аналогічні приписи містить п. 2 ст. 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають.
Позивачами не надано суду доказів того, що спірні сарай та погріб відносяться до допоміжних приміщень житлового будинку, що призначені для забезпечення експлуатації й обслуговування житлового будинку, і можуть бути використані у встановленому порядку. Досліджувані приміщення по функціональному призначенню відносяться до нежитлових приміщень.
Відповідно до копій розпорядження органу приватизації та довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири та займані приміщення у квартирі (а.с. 25, 26), Свідоцтва про право власності на житло від 5 листопада 1996 року, складовою частиною якого є технічний паспорт (а.с. 73); технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 75-78), довідки КП КОР «Південне БТІ» від 02.04.2024 № БЦ 3117/1 (а.с. 21), судом встановлено, що саме до квартири АДРЕСА_4 відносяться господарські будівлі та споруди: сарай «Б» - 66,3 кв. М та погріб з шийкою «В» - 15,8 кв. м.. 
Тобто, спірні господарські будівлі не є спільним майном багатоквартирного будинку, а перебувають у власності відповідачів.
До позовної заяви також додані копії: довідок виданих Ставищенською селищною радою від 29.09.2023 за №2, від 14.05.2024 за №87, від 03.05.2024 за №84, від 19.04.2024 За №78 викопіювання з генерального плану АДРЕСА_3 , довідок виданих СПД №1 ВП№2 Білоцерківського РУП ГУ НП в Київській області від 14.08.2025 та 13.08.2025, довідок КП КОР «Південне БТІ» від 28.03.2025 № БЦ 1024/1, від 04.11.2025 № БЦ-5179/1 зведеного та оціночного актів, журналу зовнішніх обмірів (а.с. 27-33, 37-43), з яких встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_3 знаходиться житловим будинком квартирного типу, у якому співвласниками квартири АДРЕСА_2 є позивачі, а співвласниками № 3 є відповідачі.
Доводи позивачів того, що копія розпорядження органу приватизації не є належним доказом у справі (а.с. 23, 25) спростовуються копіями свідоцтва про право власності на житло від 5 листопада 1996 року, складовою частиною якого є технічний паспорт (а.с. 73) та технічного паспорта, на квартиру АДРЕСА_4 (а.с. 75-78), з яких судом встановлено, що до квартири АДРЕСА_4 , яка на праві власності належить відповідачам, відносяться господарські будівлі та споруди: сарай «Б» - 66,3 кв. М та погріб з шийкою «В» - 15,8 кв. м..
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до частин 3, 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
При цьому, позивачем не доведено належними, достатніми та допустимим доказами, як то передбачено ст. 81 ЦПК України, те, що спірні приміщення є допоміжними приміщеннями, які необхідні для забезпечення технічної експлуатації та обслуговування житлового будинку.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вказані спірні приміщення не є допоміжними приміщеннями, які відносяться до спільного майна усіх співвласників будинку, а є нежитловими приміщеннями, які на праві власності належать відповідачам.
За таких обставин, встановивши відсутність порушеного права позивачів, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині усунення перешкод у користуванні вищезазначеними господарськими будівлями.
Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовуються особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.
Оскільки судом встановлено відсутність порушеного права позивачів відповідачами, тому в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, яка є похідною від вимоги про усунення перешкод у користуванні господарськими будівлями та спорудами, слід відмовити.
Інші наведені позивачами доводи не спростовують висновків суду, зводяться до помилкового тлумачення норм матеріального права.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати мотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, серед іншого, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на приписи законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок, що випливає зі статті 6 Конвенції, з мотивування може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatismutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 15, 16, 316, 317, 382, 391 ЦК України,ст.  ст. ст. 2, 4, 5, 10-12, 76, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні господарськими будівлями, стягнення моральної шкоди - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.
Повне найменування учасників справи:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 );
Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,(зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 ) ;
Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_4 );
Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ).
Повне рішення складено 15 травня 2026 року.

Суддя        Т.  Н.  Скороход