707/241/26 
2/707/607/26 
Р І Ш Е Н Н Я
І м е н е м У к р а ї н и

04 червня 2026 року м. Черкаси
Черкаський районний суд Черкаської області в складі:
головуючого судді: Тептюка Є.П.,
за участю секретаря судового засідання Зарубі Н.М.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Тарасенка А.Ю.,
відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Руськополянської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в :
26.01.2026 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом, у якому просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення до суду даної позовної заяви та до досягнення дітьми повноліття, щомісячно.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 
З ОСОБА_2 вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з 05.06.2010 року, який рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.01.2013 року було розірвано. В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_5 . В подальшому сторони знову почали проживати разом та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_6 .
Позивач вказує, що за час сумісного проживання ОСОБА_2 виконував свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей дуже обмежено, жив лише для себе, постійно був зайнятий своїм особистим життям на стороні, весь тягар по утриманню родини і вихованню дітей ліг на позивача. В 2021 році сторони припинили спільне проживання і відповідач фактично припинив спілкування з дітьми. У 2022 році після початку повномасштабного вторгнення, на прохання позивача, відповідач відвіз її та дітей до кордону. Позивачка з дітьми виїхали до Франції, де проживали до кінця 2023 року, за цей час поверталися в Україну двічі на декілька тижнів, відповідач за час повернення дітей зустрівся з ними лише два рази. 
Після повернення у 2024 році позивачки та дітей до України, відповідачобірвав будь-які відносини з дочкою та сином. 
Саме вона після припинення відносин з відповідачем займалася вихованням та утриманням спільнихдітей і на теперішній час продовжує постійно опікуватися ними. Вона не чинила перешкод для спілкування батька з дітьми. Проте, ОСОБА_2 з 2024 року ніколи не цікавився місцезнаходженням виховних та навчальних закладів, в яких займалися їх діти, ніколи не навідував ддітей, не спілкувався з вихователями та педагогічними працівниками закладів, не телефонував, жодного бажання спілкуватися з дочкою та сином не виявляв, станом здоров`я дітей відповідач також не цікавився. Про стягнення аліментів з відповідача позивач раніше не зверталася до суду на прохання його батьків, вони повідомили, що будуть давати відповідачу кошти, щоб він у їхній присутності переводив їх дітям. На даний час будь яка допомога припинилася, а тому позивач змушене звертатися з позовом про стягнення аліментів.
Позивач також вказує, що з 2022 року, відповідач не опікувався дітьми, не виявляв до них турботи та любові, практично не спілкувалася з ними, не цікавився їхнім станом здоров`я та дозвіллям, не дарував подарунки та не вітав зі святами, не проявляв ніякого інтересу до життя своїх дітей, навпаки, своїми відмовами створював перешкоди, які негативно впливали на права дітей (відмовлявся надавати згоду на реєстрацію дітей в будинку її батьків, не підписував дозвола на навчання дітей у Франції, під час надання медичної допомоги дітям, якщо потрібна згода батька, він її не надає). Також, позивач зазначає, що під час спільного проживання позивач відкрив на доньку ОСОБА_5 картковий рахунок у банку, картку забрав і використовує на власний розсуд, в банку повідомили, що при відкритті нових рахунків на дитину, батько зможе мати до них доступ. 
Всі вказані обставини призвели до того, що донька дуже ображена на батька, бажає змінити прізвище при отриманні паспорту, син також не розуміє чому батько від нього відмовився.
На переконання позивача позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дітей, оскільки їх батько фактично відмовився від них, допустив свідому бездіяльність та нехтування своїми батьківськими правами, що є його вибором, а тому звернулася до суду з даним позовом. 
Крім того, згідно положень ст. 180 СК України відповідач зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. За ч. 3 ст.166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. З урахуванням викладеного просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей.
Відзив на позовну заяву не надходив.
В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали просили задоволити з підстав викладених у позові та врахування думки дітей.
Відповідач у судовому засіданні визнав позов частково, а саме, відповідач частково визнає позов в частині позовних вимог щодо стягнення аліментівта готовий сплачувати 7000 грн. або 1/5 частину своїх доходів на утримання доньки та сина. При цьому вказує, що відповідач добровільно перераховував грошові кошти з метою допомоги в матеріальному утриманні дітей. 
Щодо позовних вимог про позбавлення батьківських прав, відповідач позовні вимоги не визнає. Відповідач вказує, що він належним чином виконував та продовжує виконувати свої обов`язки щодо участі у вихованні дітей, надавав матеріальну допомогу для утримання, на даний час у нього народилася ще одна дитина і він працює на двох роботах, а тому має обмежений час для спілкування з дітьми, але знає, що його батьки спілкуються з ними і він постійно цікавиться їхніми справами. Стосунки з позивачем складні. Дітей в телефоні не блокував, а навпаки не може до них зателефонувати, так як вони його заблокували.
Отже, у задоволенні позовних вимог щодо позбавлення його батьківських прав відносно доньки просив відмовити.
Представник органу опіки та піклування Руськополянської сільської ради при вирішення позову поклався на розсуд суду.
За клопотанням позивача у судовому засіданні були допитані свідки.
Так, свідок ОСОБА_7 , у судовому засіданні пояснила, що вона є кумою ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , знає їхню родину 14 років, постійно спілкується з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , з розповідей дітей знає, що після повернення з Франції батько участі у вихованні, наданні матеріальної допомоги, побутових питаннях не бере. З дітьми взагалі не спілкується. На думку свідка, відсутність спілкування дітей з батьком є повністю його ініціатива.
Свідок ОСОБА_10 , в судовому засіданні пояснив, що він підтримує стосунки з ОСОБА_11 і ОСОБА_12 з 2006 року. Постійно бачиться з дітьми, з їхніх розповідей та розповідей батьків ОСОБА_13 , він знає, що з 2022 року ОСОБА_14 фактично з дітьми не спілкується, поблокував контакти і зв?язок з дітьми розірвав. При спілкуванні з ОСОБА_5 і ОСОБА_6 , на думку свідка, можна зробити висновок, що вони в зв?язку з його повним їх ігноруванням, відчувають, що батько їх зрадив. Вихованням дітей, утриманням повністю займається ОСОБА_12 .
Свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , кожен окремо, суду показали, що вони є батьками позивача. Щодо відносин відповідача до його дітей зазначили наступне. Весь час проживання доньки в шлюбі і у фактичних шлюбних відносинах, ОСОБА_14 дітьми не цікавився, періодично жив окремо від родини. У 2022 році взагалі фактично дітьми не цікавився. ОСОБА_5 і андрій повністю перебувають на утриманні їхньої доньки, вона забезпечує їх матеріально, займається їхнім вихованням і розвитком. ОСОБА_14 поблокував телефони дітей і з 2024 року повністю припинив спілкування з ними, не вітає дітей з днем народження і іншими святами. Жодних спроб налагодити стосунки з дітьми не робить. Єдина допомога з боку ОСОБА_11 для дітей це та, яку надавали його батьки, які онуками цікавляться і підтримували спілкування з ними.
Свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_17 кожен окремо, суду показали, що вони є батьками відповідача. Пояснили, що ОСОБА_14 цікавився дітьми завжди, в періоди проживання з позивачем участь у вихованні дітей приймав. Про спілкування дітей з ОСОБА_11 з 2024 року пояснити нічого не змогли. Свідок ОСОБА_17 зазначила, що на даний час цікавиться життям дітей у неї. Свідок ОСОБА_4 показав, що ОСОБА_14 йому розповідав про спілкування з дітьми. На дні народження у дітей, які свідок відвідував, ОСОБА_11 він не бачив.
Також у судовому засіданні, в присутності представника органу опіки та піклування, надали пояснення неповнолітня ОСОБА_18 та малолітній ОСОБА_19 .
ОСОБА_3 суду пояснила, що вона була ініціатором звернення до суду. Вважає, що батько не цікавиться нею і братом. Все спілкування за останні роки було за ініціативи мами. Батько ніколи їй не телефонує, хоча вона має особистий телефон з другого класу. Коли бачив їх з братом у дідуся і бабусі, яких вони відвідували, то не спілкувався. Їхні номери з братом він заблокував взагалі. Під час судового розгляду, вона бачила його в суді, але він до неї не підходив. Близько чотирьох років батько взагалі не вітає зі святами, навіть з днем народження. Не давав згоди, що б вони з братом зареєструвалися в будинку дідуся і бабусі. Також, ОСОБА_18 повідомила, що вона дізналася, що батько відкрив на її ім`я карту в банку і користується нею у власних цілях, вважає це вже остаточною «краплею». 
ОСОБА_4 пояснив суду, що з татом стосунків не має, так як той ним не цікавиться, телефони заблокував. На день народження не вітає, останній раз був у школі коли він йшов до першого класу. Взагалі нічого про батька сказати не може, так як взагалі немає з ним ніяких стосунків.
Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, пояснення дитини, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . З ОСОБА_2 вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з 05.06.2010 року, який рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.01.2013 року було розірвано. В шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася донька ОСОБА_5 . В подальшому сторони знову почали проживати разом та ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_6 . Вказані обставини підтверджуються рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 24.01.2013 року та свідоцтвами про народження дітей.
Відповідно до витягів з реєстру територіальної громади на дату подання позовної заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані в АДРЕСА_1 .
Згідно довідки КНП «ЧРЦПМСД» ЧСР від 08.10.2025 року, під час звернення до амбулаторії станом здоров`я ОСОБА_20 та ОСОБА_18 займалася мати, батько присутній не був.
З письмових пояснень вчителів Герониміського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Руськополянської сільської ради ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , тренерів з футболу ОСОБА_24 та ОСОБА_25 , викладача з вокалу ОСОБА_26 , вчителя з англійської мови ОСОБА_27 , батько ОСОБА_5 та ОСОБА_6 участі у вихованні дітей не бере, школу не відвідував жодного разу, життям дітей, їхніми захопленнями не цікавиться. Дітьми займається мама ОСОБА_1 . 
Позивач ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець (виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців від 29.04.2025 року).
ОСОБА_1 є власником земельної ділянки та будує будинок за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копією будівельного паспорту.
Позивач має у власності автомобіль Тойта Рав 4, що підтверджено свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.
Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Руськополянської сільської ради затвердженого рішенням № 67 від 26.03.2026 року, вважають недоцільним прийняття рішення про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно його дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ..
Крім того у висновку зазначено що під час розгляду ОСОБА_2 повідомив про бажання налагодити стосунки з дітьми.
У іншій частині зміст вказаного висновку зводиться до опису раніше досліджених судом письмових доказів.
Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 5 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачає, що держави - учасниці поважають відповідальність, права і обов`язки батьків і у відповідних випадках членів розширеної сім`ї чи общини, як це передбачено місцевим звичаєм, опікунів чи інших осіб, що за законом відповідають за дитину, належним чином управляти і керувати дитиною щодо здійснення визнаних цією Конвенцією прав і робити це згідно зі здібностями дитини, що розвиваються.
Відповідно до пунктів 1-3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору.
Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Згідно з пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свободта практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Як Суд зазначив у рішенні у справі «Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії»(NeulingerandShurukv.Switzerland),([ВП],заява №41615/07,ЄСПЛ 2010року): «136. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, «відновити» сім`ю [рішення у справі «Гнахоре проти Франції» (Gnahore v. France), заява № 40031/98, п. 59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. the Czech Republic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року)».
У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Суд нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні по справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).
Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC],N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).
Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року №2402-III сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.
Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) зазначено, що «ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».
Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).
Суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, потрібними для постановлення рішення.
У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20, провадження№ 61-2701св24, Верховний Суд вказав, що «…сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини».
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати у контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII , іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).
Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
У постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19, від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19, 607/15704/22 від 29.11.2023 зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Суд повинен також зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді цієї категорії справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Надані суду докази для позбавлення батьківських прав, а саме довідки з медичного закладу, та з закладу навчання дитини, покази свідків, на переконання суду не є достатніми доказами для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки беззаперечно не підтверджують факт свідомого його ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини.
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07листопада 2023 року у справі № 601/928/22, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Належних і допустимих доказів наявності підстав для застосування крайнього заходу впливу, неможливості зміни поведінки відповідача на краще позивачем не надано.
При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні.
Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 25 березня 2020 року у справі № 237/1752/18, провадження № 61-14989св19, від 01 вересня 2020 року у справі № 202/6809/17, провадження № 61-22800св19.
Особисті непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення одного з них батьківських прав, оскільки забезпечення найкращих інтересів дитини повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків.
У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» Суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).
Суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який йде лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, та зважує на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість .
Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Суд вважає встановленим, що протягом певного періоду час, фактично з 2024 року відповідач свідомо ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно сина та доньки, був відсутнім у їхньому житті, не цікавився їхнім розвитком, життєвими ситуаціями в яких вони опинялися, фактично відмовив їм у спілкуванні і підтримці. Разом з тим, суд враховує, те, що на даний час зв`язки батька з дітьми повністю не розірвані, діти переживають через дії батька, але їхнє бажання до його участі в їхньому житті не зникло. В поясненнях дітей вбачається негативне ставлення до батька, але на думку суду, за активної позиції відповідача, дане ставлення можливо змінити. Діти відкриті до батька і потребують його уваги. 
Також суд враховує бажання батька спілкуватись з дітьми, висловлене ним в суді, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує й бажає брати участь у вихованні дітей. Хоча суд звертає увагу, що від висловлення вказаної позиції в суді і до її фактичної реалізації, за час розгляду справи в суді, відповідач не перйшов. Разом з тим, суд вважає, що на даний час позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав буде передчасним і слугуватиме інтересам дітей.
Крім того, суд виходить із того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, яка суперечить інтересам дитини, і неможливості змінити цю поведінку. 
На думку суду, діти ще не втратили інтересу до участі у їхньому житті батька, а якщо ОСОБА_2 має намір на відновлення відносин з дітьми, про що він заявляв в ході всього розгляду справи, суд вважає, що застосування до нього такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав в даному випадку не є виправданим.
Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Відповідно до частин другої, третьої статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї.
Подібний висновок викладений в постанові Верховного суду від 13 липня 2022 року в справі № 705/3040/18 (провадження № 61-19878св21).
У суді неповнолітня ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 просили позбавити ОСОБА_2 батьківських прав.
Разом з тим, виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, суд не враховує їхньої думки, на переконання суду, вказані твердження викликані тривалою відсутністю останнього у житті дітей.
Відсутність належної взаємодії батька з дітьми на цьому етапі життя не виключає можливості налагодження між ними відносин у подальшому.
Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49).
Наявності таких обставин у цій справі не доведено.
За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої сина ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
Слід зазначити, що позивач не позбавлений права на пред`явлення нового позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав (постанова Верховного Суду від 23 листопада 2022 року в справі № 149/2510/21).
Наразі позбавлення батьківських прав не буде ґрунтуватися на суттєвих і достатніх причинах у контексті національного законодавства та практики Європейського суду з прав людини.
Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд зазначає таке.
Відповідач в цій частині визнав позовні вимоги частково, у розмірі 1/5 частин від його доходу або 7000,00 грн. на обох дітей
Відповідно до вимог ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 181 Сімейного кодексу України визначено способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно ст.183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватись, як аліменти визначається судом.
Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
При цьому, частиною 5 статті 183 СК України визначено, що той із батьків, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Таким чином, законодавством встановлено гарантований мінімальний розмір аліментів на утримання дітей.
Статтею 191 Сімейного кодексу України визначено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виплачуються аліменти до повноліття дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснив, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.
Як вже було встановлено судом, наразі неповнолітня ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 , проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Батько дітей - відповідач проживає окремо від них, постійної участі в їхньому утриманні не приймає. 
З огляду на вказане суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з ОСОБА_2 на утримання дітей, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Позиція відповідача, щодо визнання аліментів у меншому розмірі ніж просить позивач, обґрунтована народженням у 2025 році ще однієї дитини, на думку суду є необґрунтованою. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року у справі № 565/2071/19 зазначив: народження іншої дитини не є безумовною підставою для зменшення аліментів.
Вам потрібно довести, як ці зміни впливають на можливість платити аліменти. Крім того, ВС наголосив: не можна компенсувати витрати на одну дитину за рахунок зменшення виплат іншій. Якщо у вас з`явилася друга дитина, це не означає, що перша має отримувати менше. Діти мають рівні права на утримання.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви в частині позовної вимоги про стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини.
Оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог у частині позбавлення відповідача батьківських прав, судовий збір, сплачений позивачем за пред`явлення вказаної позовної вимоги покладається на позивача. 
З врахуванням ст. ст. 141, 142 ЦПК України, ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та з огляду на те, що відповідач визнав позов в частині стягнення аліментів до початку розгляду справи по суті, а позивачка звільнена від сплати судового збору при подачі позову до суду про стягнення аліментів на утримання дітей, тому з відповідача підлягає стягненню у дохід держави судовий збір у розмірі 665,50 грн.
Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 4, 13, 76-81, 82, 89, 90, 92, 95, 141, 206, 258, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Руськополянської сільської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів- задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6 , (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 26.01.2026 року, і до досягнення дітьмиповноліття.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.
У задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своїх дітей - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 
Покласти на Орган опіки та піклування Руськополянської сільської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_5 , (РНОКПП НОМЕР_1 )на користь держави судовий збір у розмірі 665,50 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги у тридцятиденний строк з дня складення повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. 
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя:   Є.  П.  Тептюк