Справа № 761/16235/25
Провадження № 2/761/2136/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді -      Фролової І. В.,
секретаря судового засідання -    Коломійця А.Д.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав на об?єкт інвестування,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України», в якому просила визнати за ОСОБА_1 , майнові права на об?єкт незавершеного будівництва на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:91:050:0046.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» було укладено Договір №42/1/ШК купівлі продажу майнових прав. Сторони домовились, що об`єктом нерухомості, Майнові права на який передаються за даним Договором, є об`єктом нерухомості, розташований в об`єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:91:050:0046. ОСОБА_1 було внесено 100% фінансування об`єкту нерухомості, про що було видано довідку. Поряд із цим, будинок не введений в експлуатацію. Між тим, у разі невиконання взятих зобов`язань, відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування, у зв`язку з чим останній звернувся до суду із відповідним позовом.
Позивач вказує, що відповідач не виконує належним чином взятих на себе зобов?язань та не передає об?єкт інвестування в експлуатацію, з урахуванням повної сплати пайових внесків, права позивача порушені.
Вказане стало підставою для звернення до суду із позовною заявою.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 квітня 2025 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження.
18 червня 2025 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначає, що твердження позивача про те, що відповідач не виконав свої зобов?язання щодо забезпечення будівництва та введення в експлуатацію об?єкта капітального будівництва у термін 2 кварталу 2015 року є безпідставним та таким, що суперечить умовам договору.
У відзиві представником відповідача вказано, що позивачем пропущено строк позовної давності, який почав перебіг з 01 липня 2015 року та сплив 01 січня 2018 року.
Розпорядженням керівника апарату Шевченківського районного суду м. Києва Зборщік А.О. №01-08-254 від 25 лютого 2026 року справу №761/16235/25 призначено до повторного автоматичного розподілу.
Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Фролової І.В. від 02 березня 2026 року справу прийнято до провадження.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 квітня 2026 року у справі закрито підготовче провадження та призначено до розгляду по суті.
За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).
Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України.
Досліджуючи матеріали справи, судом було встановлено наступне.
09 квітня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» та ОСОБА_1 був укладений договір купівлі-продажу майнових прав №42/1/ШК, за яким Продавець продає, а Покупці купують майнові права на об?єкт нерухомості - трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:91:050:0046.
Згідно п.4.2. договору №42/1/ШК орієнтовна загальна вартість майнових прав складає 304 782, 00 грн.
Згідно з п.3.1. договору №42/1/ШК позивач набуває майнові права на об`єкт нерухомості при настанні останньої з таких подій: здійснення покупцем 100% оплати об`єкта нерухомості визначеного п.2.2.; здійснення розрахунків за п.4.3; введення об?єкту капітального будівництва в експлуатацію.
Згідно з п.2.4. договору №42/1/ШК запланований термін будівництва та введення в експлуатацію об?єкта капітального будівництва - 2 квартал 2015 року.
З боку позивача (Покупця) були виконані всі умови договору, а саме внесення 100% оплати за об?єкт нерухомості, визначений умовами Договору та здійснення розрахунків, про що видано відповідну довідку.
19 травня 2016 року відповідно до технічного паспорту будівельний номер квартири був змінений з 78 на 77.
10 вересня 2021 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» підписано Акт приймання-передачі технічного паспорту по договору купівлі-продажу майнових прав №42/1/ШК від 09 вересня 2014 року, згідно з яким Покупець підтверджує, що жодних претензій щодо вказаного технічного паспорту в нього до Продавця немає, а технічний паспорт переданий Продавцем та отриманий Покупцем своєчасно та у належному стані.
Будівництво об?єкту не завершене, будинок не введений в експлуатацію.
Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків.
Відповідач у відзиві на позовну заяву вказує на невідповідність номера об`єкта нерухомості, визначеного у договорі №42/1/ШК, та неможливість внесення змін до нього на підставі технічного паспорта.
Так, заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що за умовами пункту 2.2. Договору №42/1/ШК сторони домовились, що Об?єктом нерухомості, Майнові права на який передаються за даним Договором, є об?єкт нерухомості, розташований в Об?єкті капітального будівництва за будівельною адресою: АДРЕСА_2 , з наступними характеристиками: об?єкт - квартира АДРЕСА_4 .
Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частиною 1 статті 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.
Відповідач наголошує, що будь-які зміни до договору мали б вноситися виключно шляхом укладення додаткової угоди у письмовій формі, тоді як технічний паспорт не є документом, який може змінювати умови договору.
Суд критично оцінює вказані доводи відповідача з огляду на такі обставини.
Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Судом встановлено, що 10 вересня 2021 року між позивачем та відповідачем було підписано Акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_1 .
При цьому, як вбачається з матеріалів справи, разом із Актом приймання-передачі відповідачем було виготовлено та передано позивачу технічний паспорт, у якому зазначено номер квартири - АДРЕСА_5 .
Підписавши Акт приймання-передачі, у якому сторони погодили передачу об`єкта із посиланням на технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 , відповідач визнав, що об`єкт, який первісно визначався у договорі як квартира АДРЕСА_6 , отримав фактичний номер АДРЕСА_5 .
Таким чином, позивач та відповідач погодили відповідність параметрів технічного паспорта та зазначеного в ньому номера об`єкта умовам договору №42/1/ШК.
Передача відповідачем за актом приймання-передачі технічного паспорта стосовно квартири АДРЕСА_1 , свідчить про ідентифікацію сторонами об`єкта нерухомості з відповідним уточненим номером як предмета укладеного договору №42/1/ШК.
З огляду на викладене, доводи відповідача про те, що квартира АДРЕСА_1 , не є предметом договору №42/1/ШК, спростовуються матеріалами справи.
Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд зазначає наступне.
Обґрунтовуючи заяву, відповідач вказує, що строк дії договору не є тотожним строку виконання зобов?язання, а тому перебіг позовної давності розпочався 01 липня 2015 року, наступного дня після закінчення визначеного пунктом 2.4 договору №42/1/ШК другого кварталу 2015 року, та сплив 01 липня 2018 року.
Відповідно до частини 1 статті 256 Цивільного кодексу України  позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Пунктом 8 договору №42/1/ШК передбачено, що цей договір діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов?язань.
Відповідно до частини четвертої статті 631 Цивільного кодексу України закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Оскільки відповідач не ввів будинок в експлуатацію, договір є чинним. Зобов`язання відповідача з передачі квартири АДРЕСА_1 є невиконаним і зберігає чинність згідно з умовами договору №42/1/ШК.
Настання строку введення будинку в експлуатацію в другому кварталі 2015 року, за умови чинності договору №42/1/ШК до повного виконання зобов`язань та відсутності факту передачі майна, не свідчить про початок перебігу строку позовної давності для вимоги про визнання майнових прав на об?єкт незавершеного будівництва, а саме на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки договір є чинним, а невиконання його умов має триваючий характер.
З огляду на триваючий характер невиконання зобов`язання, перебіг строку позовної давності щодо вимог ОСОБА_1 про захист її майнових прав на майно не може вважатися розпочатим до моменту фактичного виконання договору або його припинення у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів, тобто дій особи, спрямованих на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-XII «Про інвестиційну діяльність»
Згідно ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність» всі суб`єкти інвестиційної діяльності незалежно від форм власності та господарювання мають рівні права щодо здійснення інвестиційної діяльності, якщо інше не передбачено законодавчими актами України. Розміщення інвестицій у будь-яких об`єктах, крім тих, інвестування в які заборонено або обмежено цим Законом, іншими актами законодавства України, визнається невід`ємним правом інвестора і охороняється законом. Інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктами та результатами інвестицій, включаючи реінвестиції та торгівельні операції на території України, відповідно до законодавчих актів України.
Згідно із ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Згідно із ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Майнове право, яке можна визначити як «право очікування», є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.
Відповідно до ст.177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах від 20.03.2019 у справі № 6-14-39цс-19 та від 27.02.2019 у справі № 6-14-606цс18 у разі невиконання належним чином взятих на себе зобов`язань, а також, відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків, ефективним способом захисту порушених прав є визнання майнових прав на об`єкт інвестування. Така ж позиція у рішенні ВС/КЦС, № 761/17864/16-ц, 13.05.2019.
За змістом ч. 2, 3 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).
Згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що разом із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у паперовій формі подаються оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав та їх обтяжень, копії, засвідчені в установленому порядку.
Моментом виникнення майнових прав у їх носія вважається загальноприйнятий момент набуття права власності, визначений статтею 328 ЦК України на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
У Постанові № 6-98цс13 від 02 жовтня 2013 року Верховний Суд України висловив правову позицію про те, що виконання грошових зобов`язань за інвестиційною угодою, а саме повна сплата вартості об`єкта інвестування (стовідсоткова передоплата), свідчить про вчинення дій, спрямованих на виникнення юридичних фактів, необхідних і достатніх для отримання права вимоги переходу права власності на об`єкт будівництва або набуття майнових прав на цей об`єкт.
Статтею ст. 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що майновими правами визнаються будь-які права пов`язані з майном, відмінні від права власності у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо).
У разі невиконання забудовником належним чином взятих на себе зобов`язань, а також відсутності факту введення будинку в експлуатацію, з урахуванням повної та вчасної сплати пайових внесків учасником будівництва, ефективним способом захисту порушених прав останнього є визнання майнових прав на об`єкт інвестування.
Відповідні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 березня 2019 року у справі № 761/20612/15-ц, провадження № 14-39цс19), від 27 лютого 2019 року у справі № 761/32696/13-ц, провадження № 14-606цс18, Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 638/12414/17, провадження № 61-21546св19.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі № 359/5719/17, провадження № 14-8 цс 21 зазначено, що саме інвестор, як особа за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийнято в експлуатацію у встановленому порядку. В іншому випадку інвестор не зможе визнати право власності на квартиру до введення будинку в експлуатацію. Згідно із частиною четвертою статті 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Отже, інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 93 - 95).
Судом встановлено, що позивач в повному обсязі проінвестував будівництво зазначеної вище квартири, в зв`язку з чим відповідно до ст.7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом та результатами інвестицій відповідно до законодавчих актів України, оскільки об`єкт та результати інвестицій є власністю інвестора.
За положеннями пункту 2 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13 квітня 2011 року, прийняття в експлуатацію об`єктів, що належать до І-ІІІ категорії складності, та об`єктів, будівництво яких здійснено на підставі будівельного паспорта, проводиться шляхом реєстрації Державною архітектурно-будівельною інспекцією України та її територіальними органами поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
З матеріалів справи вбачається, що позивач виконав свої зобов`язання за договором №42/1/ШК у повному обсязі, сплатив внески у визначеній у договорі сумі згідно довідки від про 100% фінансування згідно договору №42/1/ШК, у зв`язку із чим за умовами договору набув майнових прав щодо об`єкту нерухомості, зокрема права на отримання в подальшому у власність спірної квартири.
Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно п. 2.4 договору №42/1/ШК, плановий термін введення будинку в експлуатацію - 2 квартал 2015 року.
Судом встановлено, що будинок не введений в експлуатацію.
Відтак, до завершення будівництва об`єкта нерухомості - квартири, та введення будинку в експлуатацію, позивачу як інвестору, належать майнові права на цей об`єкт.
Враховуючи те, що відповідач не виконує належним чином узятих на себе зобов`язань, а також, враховуючи, що будинок, на час розгляду справи не введено в експлуатацію, з урахуванням повної та своєчасної сплати позивачем пайових внесків, суд прийшов до висновку, що права позивача порушені, оскільки відповідач свої зобов`язання щодо передачі об`єкту інвестування в експлуатацію для здійснення реєстрації прав власності за позивачем на об`єкт інвестування, не виконує.
Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09 жовтня 2019 року, справа №761/28769/13-ц.
Окремо суд зауважує про наступне.
Пунктом 5.2.5 договору купівлі-продажу майнових №42/1/ШК встановлений обов`язок продавця ТОВ «ВКФ Фарби України» забезпечувати будівництво об`єкту капітального будівництва та введення його в експлуатацію в терміни, зазначені в п.2.4 даного договору.
Відповідно до п.2.4. Договору №42/1/ШК запланований термін будівництва та введення в експлуатацію Об?єкта капітального будівництва - 2 квартал 2015 року.
Заперечуючи проти позову, відповідач вказує, що визначений у пункті 2.4 договору №42/1/ШК термін будівництва та введення будинку в експлуатацію є орієнтовним.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Тлумачення відповідачем вказаного строку як орієнтовного не звільняє останнього від обов`язку виконати договірні зобов`язання у розумні строки, визначені Цивільним кодексом України.
Так, відповідно до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Відтак, посилання у пункті 2.4 договору №42/1/ШК на другий квартал 2015 року покладає на відповідача обов`язок виконати умови договору у вищезазначений строк та не є підставою для невиконання зобов`язання протягом тривалого часу після настання погодженого сторонами строку.
При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст.77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають захисту шляхом визнання майнових прав за ОСОБА_1 , на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:91:050:0046.
Керуючись ст. 190, 328, 331, 530 ЦК України, Законом України «Про інвестиційну діяльність», ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265, 280-283, 287 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України» про визнання майнових прав на об?єкт інвестування - задовольнити у повному обсязі.
Визнати за ОСОБА_1 , майнові права на об?єкт незавершеного будівництва на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на земельній ділянці кадастровий номер 8000000000:91:050:0046.
Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Реквізити учасників справи:
ОСОБА_1 , адреса місця проживання - АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_1 ,
Товариство з обмеженою відповідальністю «ВКФ Фарби України», адреса місцезнаходження - Київська обл., Броварський р-н., м. Бровари, вул. Онікієнка Олега, буд. 125, оф. 15/4, код ЄДРПОУ 31108022.
Повний текст рішення виготовлений 17 червня 2026 року.

Суддя: