Номер провадження: 22-з/813/238/26 
Справа № 946/5498/23
Головуючий у першій інстанції 
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
Сєвєрової Є.С. (суддя-доповідач),
Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі - Виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,
розглянув заяву  ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення у справі за апеляційними скаргами ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року у складі судді Бальжик О.І., апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року у складі судді Бальжик О.І.,
встановив:
Ухвалою Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Воронкова В.О. про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна, припинення та визнання права власності.
Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково: витребувано на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_3 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м., в решті позовних вимог – відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1073 гривні 60 копійок; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000 гривень.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги. Також ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року.
Постановою Одеського апеляційного суду від 06 листопада 2026 року апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року скасовано, ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Витребувано на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_3 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. В решті позовних вимог – відмовлено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року залишено без задоволення. Ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року про відмову у закритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 залишено без змін.
24.04.2026 в електронній формі через підсистему «Електронний суд» і «Електронний кабінет» ОСОБА_2 подав заяву, у якій просить суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 грн., посилаючись на те, що постановою Одеського апеляційного суду від 06.11.2025 рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19.05.2025 скасовано й ухвалено нове рішення, однак, питання про судові витрати Одеським апеляційним судом не вирішено. 
Дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи заяви, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч.3, 4 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів з дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення, а в разі якщо суд вирішує лише питання про судові витрати - без повідомлення учасників справи. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.
Оскільки предметом звернення є лише вирішення питання про судові витрати, тому необхідності у виклику сторін суд не вбачає.
Відповідно до п.3 ч.1 ст. 270 ЦПК України однією з підстав для ухвалення додаткового рішення є не вирішення судом питання про судові витрати.
Згідно із ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Так, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьоїстатті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат (ст. 134 ЦПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (ст.137 ЦПК України);
3) розподіл судових витрат між сторонами (ст. 141 ЦПК України).
Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Водночас зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст. 137 ЦПК України).
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У ч.3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
За змістом статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 зазначеного Закону).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічний правовий висновок міститься постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).
Так, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу адвоката у справі в суді першої інстанції Волонтир Ю.А. надав наступні докази: 
1.Копію Ордера на надання правничої (правової) допомоги, серія ВН 1276171 (том І: 73);
2.Копію Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (том І: а.с. 74); 
3.Копію Договору №208/фо про надання правової допомоги від 18.08.2023 (том І: 75);
4.Копію Додаткової Угоди №1 до договору про надання правової допомоги №208/фо від 18.08.2023 (том І: а.с. 75). 
Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що 18.08.2023 між ОСОБА_2 та адвокатом Воронковим В.О. було укладено договір про надання правової допомоги №208/фо, відповідно до п.3 якого, адвокат представляє права та охоронювані законом інтереси Довірителя у судах всіх інстанцій по цивільній справі №946/5498/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування рішення, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, скасування реєстрації права власності та визнання права власності в органах Націлнальної поліції України, у державних та приватних виконавців з усіх питань, що стосуються спірних правовідносинах між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо виконання умов договору від 25.05.2011 №ЗВ/4/П. 
Також 18.08.2023 між ОСОБА_2 та адвокатом Воронковим В.О. було укладено додаткову угоду №1 до договору про надання правової допомоги №208/фо, відповідно до якої, вказана угода визначає обсяг та порядок узгодження сторонами юридичних послуг, що надаються в якості правової допомоги (представництва), розмір та порядок оплати гонорару адвоката, а також строк її дії. 
Зокрема, умовами п.п. 3.1, 3.2 додаткової угоди №1 від 18.08.2023 до договору, її сторонами була визначена вартість (тарифікація) послуг адвоката та строк її оплати (протягом 10-ти днів з дня оголошення Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області одного із судових рішень по цивільній справі №946/5498/23, визначеного умовами п. 5.1 Додаткової угоди). 
На день подання до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області відзиву ОСОБА_2 від 21.08.2023 на позовну заяву ОСОБА_1 від 26.07.2023 по справі №946/5498/23, загальна вартість наданих адвокатом послуг та витрати відповідача на професійну правничу допомогу складає 12000,00 грн. 
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт.
Як вбачається з матеріалів справи, від ОСОБА_1 заперечень щодо розміру понесених судових витрат до суду надано не було та не доведено неспівмірності даних витрат. 
Разом із тим, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19, від 12 травня 2021 року у справі №873/79/20).
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 у справі №755/9215/15-ц).
Такі критерії оцінки поданих заявником доказів суд застосовує з урахуванням особливостей кожної справи та виходячи з принципів верховенства права та пропорційності, приписів статей 133, 137 ЦПК України та з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, що суди застосовують як джерело права згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".
Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, пункту 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Жодним чином не заперечуючи права позивача отримати всі види професійної правничої допомоги, а так само не заперечуючи кваліфікацію адвоката, який надав якісні послуги відповідно до замовлення, суд на засадах пропорційності, враховуючи наведене вище та відповідно критеріїв статті 143 ЦПК України, зокрема, співмірності і розумності, оцінює понесені позивачем витрати з точки зору мінімально необхідного їх розміру, що підлягає віднесенню на сторону відповідача з покладенням на останнього обов`язку відшкодувати такі витрати.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Так, оцінюючи надані суду докази понесення ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, апеляційний суд зазначає, що представником скаржника не доведено, що такі витрати позивача були необхідними, а їх розмір є розумний та виправданий.
Зокрема, вбачається, що до змісту наданих адвокатом послуг входило: ознайомлення з позовними матеріалами справи та правовий аналіз спірних правовідносин, на що витрачено 2 години, вартістю 2 000 грн; складання відзиву на позовну заяву - 6 годин, вартістю 6 000 грн; формування, копіювання додатків до відзиву на позовну заяву, складання опису вкладення, підготовка поштового відправлення для направлення відзиву позивачу та до суду, а також здійснення поштового відправлення через відділення поштового зв`язку - 2 години, вартістю 2 000 грн; участь у судовому засіданні Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, у тому числі в режимі відеоконференції, - 1 судове засідання тривалістю 2 години, вартістю 2 000 грн.
Загальна вартість наданих правничих послуг становить 12 000 грн
Разом з тим, враховуючи вищенаведене, колегія суддів доходить висновку про те, що визначений ОСОБА_2 та його адвокатом Воронковим В.О. розмір витрат є завищеним щодо іншої сторони, та їх стягнення становить надмірний тягар для ОСОБА_1 , що суперечить принципу розподілу таких витрат, а тому вважає, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу слід зменшити до 2000 грн. 
За таких обставин заява Волонтир Ю.А. про ухвалення додаткового рішення підлягає частковому задоволенню. 
Окрім того, під час розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу, колегією суддів встановлено, що при ухваленні постанови судом апеляційної інстанції не було вирішено питання щодо розподілу судових витрат у частині судового збору, сплаченого за подання позовної та апеляційної скарги, в порядку ст. 382 ЦПК України. 
Так, згідно ч.13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до п.п. б, в п.4 ч.1 ст. 382 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Отже, за загальним правилом, при розподілі судових витрат у резолютивній частині судового рішення за результатами розгляду та вирішення справи встановлюється обов`язок сторони, не на користь якої ухвалено таке судове рішення, відшкодувати (компенсувати) іншій стороні понесені судові витрати із вказівкою на чіткий розмір відповідних судових витрат.
Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у розмірі 1075,00 грн., що підтверджується копією квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №66489251 (том І: а.с. 3).
При зверненні з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 сплатив 1610,40 грн., що підтверджується квитанцією про сплату №8586-4934-5640-1185 (ІV: а.с.153).
На підставі ст. ст.133, 141 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1075,00 грн. 
Разом з тим, оскільки за наслідками апеляційного перегляду, незважаючи на скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, результат вирішення спору стосовно скаржника ОСОБА_3 по суті не змінився, підстав для розподілу судового збору, сплаченого ним за подання апеляційної скарги, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 133, 137, 141, 270, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
постановив:
Заяву  ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Ухвалити у справі додаткову постанову.
Стягнути з  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2000,00 гривень у суді першої інстанції.
В задоволенні решти вимог заяви відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1075,00 гривень. 
Додаткова постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий Є.С. Сєвєрова

Судді: Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе