П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 560/2282/26 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Божук Д.А. 
Суддя-доповідач - Моніч Б.С. 
27 квітня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Моніча Б.С. 
суддів: Білої Л.М.  Гонтарука В. М. , 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 про скасування постанови, 
В С Т А Н О В И В :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ, КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області звернулося до суду з позовом до Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просило скасувати постанову від 28.01.2026 ВП № 79083793 про накладення штрафу в розмірі 10200,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначило, що рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі №560/398/25 виконано в повному обсязі, відповідно до вимог чинного законодавства, а тому постанова державного виконавця від 28.01.2026 ВП № 79083793 про накладення штрафу є безпідставною та підлягає скасуванню.

ІІ. ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

ІІІ. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі №560/398/25, яке набрало законної сили згідно постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 28.07.2025, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити з 01.03.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 16.12.2024 №ХС53294 про розмір грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум.
У подальшому головним державним виконавцем постановою від 11.09.2025 відкрито виконавче провадження № 79083793 з виконання виконавчого листа Хмельницького окружного адміністративного суду від 29.08.2025 №560/398/25.
28.11.2025 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Хмельницькій області Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції України винесено постанову про накладення штрафу в розмірі 5100,00 грн. на Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за невиконання рішення суду.
Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 31.12.2025 у справі №560/21352/25 (залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.01.2026) у задоволенні позову Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області про скасування постанови від 28.11.2025 відмовлено.
Постановою головного державного виконавця від 28.01.2026 у ВП № 79083793 накладено на Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області штраф у розмірі 10200,00 грн. за повторне невиконання рішення суду у справі від 21.03.2025 у справі №560/398/25.
Вважаючи вказану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з цим позовом.

IV. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем позивач повторно не виконав рішення суду, тому відповідач правомірно виніс постанову від 28.01.2026 ВП № 79083793 про накладення штрафу в розмірі 10200,00 грн.

V. ДОВОДИ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, посилаючись на норми матеріального та процесуального права, оскаржило його в апеляційному порядку з вимогою скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року та прийняти нове, яким позов задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що головним управлінням Пенсійного фонду України в Хмельницькій області рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі № 560/398/24 виконано відповідно до вимог чинного законодавства. Висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області, є помилковим та необґрунтованим.
Відповідач правом подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що в силу вимог ч. 4 ст. 304 КАС України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

VI. ОЦІНКА АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, виходячи з меж апеляційного перегляду, визначених ст. 308 КАС України, а також надаючи оцінку правильності застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права у спірних правовідносинах, виходить з наступного.
Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2, 4 ст.372 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому законом.
Згідно ст.1 Закону України "Про виконавче провадження" № 1404-VIII (далі - Закон №1404) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до ч.1 ст.18 Закону №1404 виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Частиною шостою статті 26 Закону №1404 передбачено, що за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
Згідно з ч.1-2 ст.63 Закону № 1404 за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.
Відповідальність за невиконання рішення, що зобов`язує боржника вчинити певні дії визначена положеннями ст.75 Закону №1404.
Відповідно до ч.1 ст.75 Закону №1404 у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
За умовами ч. 2 ст. 75 Закону №1404 у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.
Отже, вказаною нормою встановлено визначальну ознаку для накладення на боржника штрафу, а саме не виконання рішення суду без поважних причин. При цьому, поважними, в розумінні Закону України "Про виконавче провадження", можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення божником та які не залежали від його власного волевиявлення.
Поважними причинами невиконання можуть бути визнані лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення боржника, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для виконання рішення та повинні бути підтверджені належними доказами.
Як убачається з матеріалів справи, рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 21.03.2025 у справі №560/398/25 зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити з 01.03.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі відповідної довідки про розмір грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. 
Вказане рішення набрало законної сили 28.07.2025, а отже є обов`язковим до виконання відповідно до вимог чинного законодавства.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок суб`єкта владних повноважень щодо виконання судового рішення полягає не лише у формальному здійсненні перерахунку, а й у забезпеченні фактичної виплати належних сум у визначеному судом розмірі.
Натомість встановлені у справі обставини свідчать, що хоча відповідачем і було здійснено перерахунок пенсії позивача з 01.03.2023, фактична виплата пенсії у перерахованому розмірі не проводилась, а продовжувалась у меншому розмірі.
Так, згідно з наданими матеріалами, розмір пенсії після перерахунку станом на 01.03.2023 становив 16 935,79 грн, а з 01.03.2025 – 19 783,88 грн, однак фактично виплата здійснювалась у розмірі 15 852,74 грн, що також підтверджується самим позивачем, зокрема розрахунком доплати пенсії від 14.10.2025.
Отже, рішення суду у частині виплати перерахованої пенсії виконано не було.
Доводи апелянта про неможливість повного виконання судового рішення у зв`язку з відсутністю відповідного бюджетного фінансування колегія суддів відхиляє як безпідставні. Відсутність бюджетних асигнувань або особливості фінансування видатків не можуть бути підставою для невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, оскільки обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства та гарантується державою.
Крім того, матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що відповідачем вживалися всі можливі та залежні від нього заходи, спрямовані на повне і своєчасне виконання рішення суду. Сам по собі факт проведення перерахунку без подальшої виплати належних сум не свідчить про належне виконання судового рішення.
Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що виплата пенсії у меншому розмірі після набрання судовим рішенням законної сили свідчить про триваюче порушення прав позивача та не може розцінюватися як його виконання.
За таких обставин, державним виконавцем обґрунтовано встановлено факт невиконання рішення суду, що стало підставою для винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу. Вказана постанова відповідає вимогам закону та прийнята у межах наданих повноважень.
Також, колегія суддів зазначає, що констатація боржником факту неможливості виконання судового рішення в повному обсязі, з посиланням на певні обставини, не є достатнім доказом на підтвердження поважності причин такого невиконання.
У контексті наведеного суд вважає за необхідне підкреслити, що відповідно до частини першої статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» наголосив на тому, що право на суд, захищене статтею 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.
Саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.
Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.
Отже, виконання судового рішення як завершальна стадія судового провадження є невід`ємним елементом права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, складовою права на справедливий суд.
Додатково колегія суддів враховує, що судовим рішенням у справі №560/21352/25 вже було підтверджено правомірність накладення штрафу на Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області за аналогічне порушення, що свідчить про системний характер невиконання відповідачем судових рішень.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність в діях відповідача ознак протиправності та, як наслідок, відсутності підстав для скасування спірної постанови.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, з дослідженням усіх основних питань, які є важливими для прийняття даного судового рішення.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели до неправильного вирішення справи, тобто прийняте рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування не вбачається.

VII. ВИСНОВКИ СУДУ
З огляду на викладене, колегія суддів уважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги відповідача колегією суддів не встановлено.
Згідно з частини 1 статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстав для його скасування не вбачається, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області залишити без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 04 березня 2026 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 
Головуючий	 		Моніч Б.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Біла Л.М.    Гонтарук В. М.