У х в а л а
Іменем України
29 квітня 2026 року
м. Київ
Справа № 295/16577/25
Провадження № 61-3055ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця) 
на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 28 листопада 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року 
у справі за позовом скаржниці до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради (далі - відповідач) про судовий захист порушених цивільних прав та інтересів і 
в с т а н о в и в:
1. За даними Єдиного державного реєстру судових рішень у листопаді 2025 року скаржниця звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування 210 000,00 грн моральної шкоди. Мотивувала так:
- під час розгляду судами за позовами скаржниці цивільних справ № 295/18139/19, № 295/15864/20, № 295/5167/21, № 295/11/25 і № 295/9818/25 (далі - цивільні справи скаржниці) відповідач допустив численні випадки порушень вимог законодавства, оскільки надані представником відповідача довіреності на представництво інтересів в суді не відповідають вимогам законодавства;
- подаючи відзиви на позовні заяви й апеляційні скарги у тих справах, відповідач також порушив вимоги цивільного процесуального законодавства;
- все це відбувалося під час розгляду кожної з наведених справ скаржниці, що зумовило порушення її прав та інтересів.
2. 28 листопада 2025 року Богунський районний суд міста Житомира постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у відкритті провадження у справі. Мотивував так: 
- правом звернення до суду із позовом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів. Такі право або інтерес суд може захистити у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним;
- вимогу про відшкодування шкоди скаржниця обґрунтувала порушеннями відповідачем законодавства під час видання довіреностей для представництва його інтересів у суді у цивільних справах скаржниці. Тому під час подання заяв по суті тих справ та інших процесуальних заяв представники відповідача не підтвердили повноваження належними доказами та порушили вимоги ЦПК України;
- порядок подання відзиву на позовну заяву, вимоги до його змісту, форми, тощо регламентовані ЦПК України. Позивач викладає пояснення, міркування й аргументи щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень, а також мотиви їхнього визнання або відхилення у відповіді на відзив. Крім того позивач може подавати письмові заяви, клопотання з викладенням вимог, заперечень, аргументів, пояснень, міркувань щодо процесуальних питань;
- пояснення, міркування, аргументи, заперечення з приводу порушення відповідачем цивільного процесуального закону у зв`язку з поданням відзиву на позовну заяву позивач має викладати у формі, передбаченій ЦПК України, під час розгляду тієї цивільної справи, у якій відповідач подав такий відзив;
- порушення порядку подання відповідачем відзивів на позовні заяви й інших заяв у справах, які розглянув суд, не можна визнати такими, що завдали шкоду у розумінні положень цивільного законодавства України. Тому шкоду не можна відшкодувати за позовною вимогою в іншому провадженні;
- інакше кажучи, закон не передбачає можливість подання позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої внаслідок подання відзиву чи іншої заяви в іншій справі або такої довіреності на підтвердження повноважень представника відповідача, яка, на думку позивача, не відповідає закону. Незгоду з відзивом на позовну заяву, довіреністю, іншими діями сторони справи позивач має висловлювати у відповідній процесуальній формі в межах розгляду судом відповідної позовної заяви;
- відсутність спору про цивільне право, яке підлягає судовому захисту, виключає можливість звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди;
- позовну заяву скаржниці не можна розглядати не лише в порядку цивільного судочинства, у зв`язку з чим у відкритті провадження у справі слід відмовити та не визначати, до юрисдикції якого суду віднесений її розгляд.
3. 12 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив ухвалу суду першої інстанції без змін. Мотивував аналогічно до тієї ухвали.
4. 2 березня 2026 року скаржниця поштою подала до Верховного Суду касаційну скаргу. Просила скасувати зазначені судові рішення, а справу скерувати до суду першої інстанції для продовження розгляду. Мотивувала так:
- суд першої інстанції, із судовим рішенням якого погодився апеляційний суд, неправомірно позбавив скаржницю права на судовий захист порушених прав та інтересів, не з`ясував, що спір має приватноправовий характер, зумовлений незаконною видачею довіреностей;
- апеляційний суд не перевірив, що суддя суду першої інстанції Воробйова Т. Г. не з`ясувала у повному обсязі суть позовних вимог, а також те, що відповідач несумлінно ставився до його обов`язків і незаконно видав довіреності представникам. Тим самим суддя допустила перевищення її повноважень і протиправно змінила суть позовної заяви.
5. Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
5.1. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
5.2. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 цього кодексу).
5.3. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).
5.4. Обраний спосіб захисту цивільного права, має призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Якщо таке право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові. У тому ж випадку, якщо заявлена позовна вимога взагалі не може бути використана для захисту будь-якого права чи інтересу, оскільки незалежно від доводів сторін спору суд не може її задовольнити, така вимога не може розглядатися як спосіб захисту (див. mutatismutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 36), від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (пункт 23)).
5.5. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
5.6. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).
5.7. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
5.8. Однак, визначаючи предметну юрисдикцію спору, суди повинні зважати не тільки на суб`єктний склад такого спору, але й на суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, зміст заявлених вимог, характеру спірних правовідносин і суттєві обставини справи.
5.9. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство саме для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17).
5.10. Зміст судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини (пункт 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів). Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави (пункт 55 Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів). Процесуальні дії, вчинені під час розгляду справи, а також ухвалені у ній рішення можна оскаржити до суду вищої інстанції у порядку, передбаченому процесуальним законом для тієї справи, під час розгляду якої вони вчинені чи ухвалені. Оскарження судових рішень, діянь суддів (судів) й учасників справ під час розгляду справ поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Усі процесуальні порушення можна усувати лише у межах відповідної судової справи, в якій такі порушення були допущені (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 8 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (пункти 36-38, 79-80), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 31-32, 37-38)).
5.11. Процесуальні порушення відповідача та судів, які не звернули на його порушення увагу, у цивільних справах скаржниці могли бути оскаржені в апеляційному та касаційному порядку. Можливість звернення з позовом про відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої в інших справах його процесуальними діями, які суди не оцінили як порушення закону, не передбачена.
5.12. Відсутність правової регламентації можливості у цивільній справі за вимогою про відшкодування шкоди скаржитися на вчинені під час розгляду іншої справи дії, рішення чи бездіяльність учасника справи або суду, який, на думку позивача, не звернув увагу на порушення процесуального закону відповідачем, є легітимним обмеженням у судовому процесі, покликаним забезпечити юридичну визначеність у правовідносинах учасників справи за наявності у чинному законодавстві гарантій захисту прав та інтересів такого позивача, зокрема, правил апеляційного та касаційного оскарження судових рішень (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 8 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц (пункти 50-51)).
5.13. Суди попередніх інстанцій встановили, що скаржниця просила відшкодувати моральну шкоду з огляду на те, що під час розгляду її цивільних справ відповідач допустив численні випадки порушень вимог законодавства, зокрема, під час подання відзивів на позовні заяви, а його представник надав суду довіреності на представництво інтересів відповідача, які не відповідали вимогам закону.
5.14. Якщо скаржниця вважала, що відповідач допускав порушення процесуального закону під час розгляду її цивільних справ, а суди у тих справах на відповідні порушення не звернули увагу, то це могло бути підставою для оскарження судових рішень у вказаних справах до судів вищих (апеляційної чи касаційної) інстанцій у порядку та з підстав, визначених у процесуальному законі. Інакше кажучи, оцінювати правомірність дій відповідача у цивільних справах скаржниці не можна шляхом ініціювання нею розгляду справи за вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачем під час вирішення інших цивільних справ.
5.15. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).
5.16. Висловлювання «заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України) стосується як позовних вимог, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих вимог, які взагалі не можна розглядати в суді (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункт 42), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункти 37, 72), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17).
5.17. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (див. mutatis mutandis рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» («Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine») від 21 грудня 2010 року, заяви № 17160/06 та № 35548/06, § 33).
5.18. Відсутність юридичної можливості використати позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди для оцінювання процесуальних дій відповідача, а відповідно і судів, яких ці дії стосувалися, в інших цивільних справах є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального закону, зокрема, щодо порядку апеляційного та касаційного оскарження судових рішень.
5.19. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті, оскільки вона досягається гарантуванням юридичної можливості апеляційного та касаційного оскарження судових рішень, ухвалених у цивільних справах скаржниці, в яких, за її твердженням, відповідач допускав порушення процесуальних норм, на що не звертали увагу суди.
5.20. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно відмовив у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України. Доводи касаційної скарги висновок судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржених судових рішень не впливають.
5.21. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
5.22. Законодавство України не гарантує можливість ініціювати розгляд справи про відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої процесуальними діями в інших цивільних справах, що зумовлюватиме потребу в оцінюванні законності дій відповідача та судів поза визначеним порядком оскарження судових рішень, ухвалених у тих справах. Тому правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, про відмову у відкритті провадження у справі через відсутність юрисдикції суду щодо розгляду позову скаржниці. Таке застосування судами норм процесуального права є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення цих норм. Тому касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.
Керуючись статтями 260, 261, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 28 листопада 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради про судовий захист порушених цивільних прав та інтересів.
2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.
Судді 		Д. А. Гудима	
		Є. В. Краснощоков	
		П. І. Пархоменко