ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 320/57616/24
касаційні провадження № К/990/46999/25, №К/990/47114/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Гончарової І.А., 
суддів - Олендера І.Я., Ханової Р.Ф., 
розглянувши в порядку письмового провадження касаційні скарги Головного управління ДПС у Київській області, Державної податкової служби України
на ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року (головуючий суддя - Кушнова А.О.)
та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Штульман І.В.; судді: Оксененко О.М., Черпак Ю.К.)
у справі № 320/57616/24
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Київській області, Державної податкової служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИВ:
У грудні 2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач, платник, підприємець) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Київській області (далі - ГУ ДПС у Київській області, відповідач 1), Державної податкової служби України (далі - ДПС України, відповідач 2), в якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Київській області від 24 вересня 2024 року № 1455/10-36-24-13/ НОМЕР_1 ;
поновити з 01 жовтня 2024 року реєстрацію у якості платника єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , код НОМЕР_1 .
03 грудня 2024 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, в якій він просив зупинити дію рішення ГУ ДПС у Київській області від 24 вересня 2024 року № 1455/10-36-24-13/ НОМЕР_1 до набрання законної сили рішенням суду по суті заявлених позовних вимог у цій справі.
Київський окружний адміністративний суд ухвалою від 06 грудня 2024 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року, заяву задовольнив. 
До набрання законної сили судовим рішенням у справі № 320/57616/24 суд зупинив дію рішення ГУ ДПС у Київській області від 24 вересня 2024 року № 1455/10-36-24-13/ НОМЕР_1 про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку з 01 жовтня 2024 року.
Приймаючи рішення про задоволення заяви про забезпечення позову, судові інстанції виходили з того, що невжиття заходів забезпечення позову у спірних правовідносинах може істотно ускладнити ефективний захист та поновлення порушених прав позивача у разі задоволення позовних вимог. Суди урахували, що оскаржуваним рішенням контролюючого органу позивача виключено з реєстру платників єдиного податку третьої групи за ставкою 5 %, що зумовлює зміну системи оподаткування, формату розрахункового документа та створює ризик настання негативних наслідків для здійснення господарської діяльності, відновлення якої в подальшому потребуватиме значних зусиль та витрат.
Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ГУ ДПС у Київській області та ДПС України звернулися до Верховного Суду з касаційними скаргами, у яких просять скасувати ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року і прийняти нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
Мотивуючи касаційні скарги, відповідачі посилаються на неправильне застосування судами норм процесуального права, зазначають про відсутність передбачених статтями 150, 151 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) підстав для вжиття заходів забезпечення позову. На думку відповідачів, суди попередніх інстанцій не встановили та не обґрунтували належними доказами реальну загрозу істотного ускладнення виконання майбутнього судового рішення або ефективного поновлення прав позивача у разі задоволення позову. Податкові органи зазначають, що саме по собі анулювання реєстрації платника єдиного податку не унеможливлює здійснення господарської діяльності, а призводить лише до зміни податкового навантаження. Також контролюючі органи вважають, що застосований судами захід забезпечення позову фактично підміняє собою вирішення спору по суті. Окремо ГУ ДПС у Київській області та ДПС України посилаються на постанову Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року у справі № 380/2383/25, у якій сформульовано висновок щодо необхідності документального підтвердження заявником реальної загрози заподіяння шкоди його правам та інтересам у спорах цієї категорії.
Ухвалою від 18 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ГУ ДПС у Київській області.
Ухвалою від 02 грудня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою ДПС України.
Відзиви на касаційні скарги від позивача не надійшли, що, з огляду на частину четверту статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційних скарг, перевіряючи дотримання судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України встановлено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).
Відповідно до частини шостої статті 154 КАС України в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання.
Таким чином, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Згідно із Рекомендацією № R (89) 8 стосовно тимчасового судового захисту в адміністративних справах, прийнятою Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.
Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Як підсумок, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Верховний Суд у постановах від 17 квітня 2019 року у справі № 705/4587/17, від 16 квітня 2024 року у справі № 120/15171/23 сформулював правову позицію, згідно з якою в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.
За сталою правовою позицією Верховного Суду, викладеною, зокрема, у постановах від 27 квітня 2023 року у справі № 140/8127/22, від 16 квітня 2024 року у справі № 120/15171/23, від 04 грудня 2024 року у справі № 500/3027/24, від 04 лютого 2025 року у справі № 280/8758/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 280/9044/24, від 15 січня 2025 року у справі № 520/20854/24, для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи й поведінку учасників переконатися, що загроза правам, свободам та інтересам особи має реальний характер. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України.
В постанові від 13 березня 2025 року у справі № 160/23707/24 Верховний Суд зазначив, що при розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Так само суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
Необхідно зазначити, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду клопотання про забезпечення позову.
В постанові від 19 жовтня 2023 року у справі № 440/9568/22 Верховний Суд вказав, що, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна дійти висновку, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
При вирішенні питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову суди попередніх інстанцій установили, що відповідно до оскаржуваного рішення контролюючий орган виключив позивача з реєстру платників єдиного податку третьої групи за ставкою 5 % з 01 жовтня 2024 року.
Правові засади, на підставі яких здійснене відповідне анулювання реєстрації платника єдиного податку третьої групи, визначаються положеннями Податкового кодексу України (далі - ПК України).
Відповідно до пункту 299.11 статті 299 ПК України у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Згідно з підпунктом 3 пункту 299.10 статті 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу у випадках, визначених підпунктом 298.2.3 пункту 298.2 та підпунктом 298.8.6 пункту 298.8 статті 298 цього Кодексу.
Отже, анулювання реєстрації платником єдиного податку третьої групи відбувається за чітко визначених та передбачених ПК України підстав й може бути реалізоване шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку.
Для забезпечення позову суд повинен на підставі доказів та з огляду на обставини справи, поведінку учасників переконатися, що загроза ускладнення виконання рішення суду чи ефективного захисту такого права дійсно існує. Загроза повинна бути прямо пов`язана з об`єктом спору та мають бути обґрунтовані підстави вважати, що внаслідок невжиття заходів забезпечення позову настануть обставини, встановлені у пункті 1 частини другої статті 150 КАС України.
З огляду на викладене, за наслідками оцінки наведених позивачем доводів суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано вказали на існування підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки метою вжиття таких заходів у цій справі є уникнення порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів платника, а також забезпечення можливості реального виконання рішення суду й уникнення труднощів при його виконанні у разі задоволення позову.
Так, при виключенні позивача з реєстру платників єдиного податку третьої групи за ставкою 5 % платнику буде змінено систему оподаткування та порядок податкового обліку, що може вплинути на оформлення розрахункових документів, подання податкової звітності, визначення податкових зобов`язань, а також на правовідносини з контрагентами. У разі задоволення позову після тривалого застосування іншого податкового режиму поновлення правового становища платника може потребувати значних зусиль і витрат, зокрема у зв`язку з необхідністю коригування податкового обліку та наслідків господарських операцій, здійснених у період судового розгляду справи.
Суди першої та апеляційної інстанцій також обґрунтовано зазначили, що обраний заявником спосіб забезпечення адміністративного позову відповідає його предмету та вжиття таких заходів спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті заявлених вимог.
Колегія суддів касаційної інстанції зазначає, що у цьому випадку вжиття заходів забезпечення позову є тимчасовим заходом, спрямованим на забезпечення ефективного судового захисту та можливості виконання судового рішення у разі задоволення позову.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року у справі № 160/11784/23, від 14 січня 2025 року у справі № 280/9045/24, від 04 лютого 2025 року у справі № 280/8758/24, від 20 лютого 2025 року у справі № 280/9044/24, від 06 березня 2025 року у справі № 420/25688/24, від 29 травня 2025 року у справі № 240/1622/25, від 19 червня 2025 року у справі № 520/33244/24, від 27 січня 2026 року у справі № 520/25907/25, від 06 лютого 2026 року у справі № 520/25524/25.
Отже, приймаючи рішення про забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення ГУ ДПС у Київській області від 24 вересня 2024 року № 1455/10-36-24-13/3261711816 до набрання законної сили рішенням суду у справі, суди попередніх інстанцій, враховуючи обставини цієї справи, дійшли правильного висновку, а обрані у цій частині підходи судів повною мірою відповідають визначеній у частині другій статті 150 КАС України меті вжиття заходів забезпечення позову.
Суд касаційної інстанції наголошує, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
Відтак Суд звертає увагу, що висновки у цій справі сформовані виходячи з індивідуальних особливостей фактичних обставин саме цієї справи.
Щодо посилань відповідачів на постанову Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року у справі № 380/2383/25 Суд зазначає таке.
У наведеній справі суд апеляційної інстанції, з висновком якого погодився Верховний Суд, виходив з того, що заявник не довів та документально не підтвердив обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам та інтересам, унеможливлення їх захисту без вжиття заходів забезпечення позову або реальну загрозу невиконання чи ускладнення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.
Водночас зазначена постанова не містить висновку про неможливість забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення контролюючого органу про виключення платника з реєстру платників єдиного податку у всіх спорах цієї категорії.
Навпаки, у таких правовідносинах застосування заходів забезпечення позову залежить від конкретних обставин справи, характеру оскарженого рішення, його впливу на правовий режим діяльності платника та оцінки судами доводів заявника щодо ризику істотного ускладнення ефективного захисту його прав.
У справі, що переглядається, суди попередніх інстанцій урахували специфіку спірних правовідносин, предмет позову, наслідки оскарженого рішення для податкового статусу позивача та дійшли висновку, що тимчасове зупинення дії рішення контролюючого органу є співмірним заходом, який забезпечує збереження існуючого становища до вирішення спору по суті.
Тому посилання відповідачів на постанову Верховного Суду від 09 жовтня 2025 року у справі № 380/2383/25 не свідчить про неправильне застосування судами попередніх інстанцій статей 150, 151 КАС України у цій справі.
Щодо доводів податкових органів про те, що зупинення дії рішення ГУ ДПС у Київській області фактично підміняє собою вирішення спору по суті, Суд зазначає таке.
Зупинення дії індивідуального акта прямо передбачене пунктом 1 частини першої статті 151 КАС України як один із видів забезпечення позову. Застосування такого заходу у цій справі не вирішує питання правомірності чи протиправності рішення контролюючого органу, не встановлює остаточно податковий статус позивача та не позбавляє суд першої інстанції обов`язку дослідити всі обставини справи під час розгляду позову по суті.
У даному випадку зупинення дії рішення ГУ ДПС у Київській області про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку на період до набрання законної сили судовим рішенням в адміністративній справі по суті спору є лише одним зі способів тимчасового судового захисту, який зупиняє реалізацію оскарженого індивідуального акта до вирішення спору по суті та не є підставою для звільнення позивача від виконання встановленого законом обов`язку після скасування таких заходів у разі відмови у задоволенні позову.
Посилання ГУ ДПС у Київській області та ДПС України на те, що анулювання реєстрації платника єдиного податку саме по собі призводить лише до більшої сплати податків, не спростовує правильності висновків судів попередніх інстанцій. Спірне рішення змінює не тільки розмір податкового навантаження, а й правовий режим оподаткування, порядок податкового обліку, звітності та оформлення господарських операцій. Саме ці обставини суди попередніх інстанцій оцінили як такі, що можуть ускладнити ефективне поновлення прав позивача у разі задоволення позову.
Касаційні скарги не містять інших відомостей про обставини, які б свідчили про порушення судами норм процесуального права при ухваленні судових рішень, а тому колегія суддів вважає, що висновки судів попередніх інстанцій є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.
Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Касаційні скарги Головного управління ДПС у Київській області та Державної податкової служби України залишити без задоволення.
Ухвалу Київського окружного адміністративного суду від 06 грудня 2024 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2025 року у справі № 320/57616/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

Р. Ф. Ханова