ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
адреса юридична: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36000, адреса для листування: вул. Капітана Володимира Кісельова, 1, м. Полтава, 36607, тел. (0532) 61 04 21, E-mail inbox@pl.arbitr.gov.ua, https://pl.arbitr.gov.ua/sud5018/
Код ЄДРПОУ 03500004

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.06.2026 Справа № 917/618/26 

Господарський суд Полтавської області у складі судді Ківшик О.В., розглянувши у в порядку спрощеного позовного провадження справу
за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агротрейдхім", вул. Васильківська, 34, м. Київ, 03022
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка", вул.Прилуцька, 67, с.Верхоярівка, Пирятинський район, Полтавська область, 37000
про стягнення 187 894,67 грн,

Секретар судового засідання Ісенко М.В.
Без виклику сторін,

установив:
1. Короткий зміст позовних вимог та заперечень.
Товариство з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агротрейдхім" просить суд стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка" 187 894,67 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 12.07.2023 між сторонами Договору поставки товару №12/07/23, з яких: 73 470,00 грн основний борг, 37 962,82 грн 20% річних, 19 145,87 грн інфляційні втрати, 57 315,98 грн пеня.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 26 300,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором поставки не у повному обсязі та з порушенням встановлених строків оплачено поставлений позивачем товар.
Правовими підставами позову вказано ст. 625, 693 Цивільного кодексу України.
На підтвердження обґрунтованості позовних вимог позивач надав такі докази (арк.с. 12-36): копія Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; копія договору №б/н від 11.03.2026; копія рахунку №1 від 16.03.2026;копія акту №1 від 16.03.2026; копія детального акту від 16.03.2026; копія Виписки ТОВ "Компанія "Агротрейдхім"; копія Протоколу загальних зборів учасників ТОВ "Компанія "Агротрейдхім"; копія Наказу ТОВ "Компанія "Агротрейдхім"; копія Статуту ТОВ "Компанія "Агротрейдхім"; копія акту звірки взаємних розрахунків по стану за період: 01.01.2023 - 03.02.2026; копія Договору № 12/07/23 від 12.07.2023; копія рахунку на оплату по замовленню № 660 від 12.07.2023; копія видаткової накладної № 671 від 14.07.2023; копія податкової накладної № 56 від 13.07.2023; копія квитанції до податкової накладної № 56; копія Експрес накладної №20400341992342 від 14.07.2023; копія рахунку на оплату по замовленню №666 від 12.07.2023; копія видаткової накладної № 677 від 17.07.2023; копія податкової накладної № 62 від 17.07.2023; копія квитанції до податкової накладної № 62; копія ТТН №Р677 від 17.07.2023; копія Вимоги про сплату заборгованості вих. №12/03 від 12.03.2024; копія опису поштового відправлення; копія рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та квитанції.
Інших заяв по суті спору до суду не надходило.
2. Процесуальні питання, вирішені судом.
31.03.2026 року до Господарського суду Полтавської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агротрейдхім" до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка" про стягнення 187 894,67 грн заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного 12.07.2023 між сторонами Договору поставки товару №12/07/23, з яких: 73 470,00 грн основний борг, 37 962,82 грн 20% річних, 19 145,87 грн інфляційні втрати, 57 315,98 грн пеня.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.03.2026 року справу № 917/618/26 розподілено судді Ківшик О.В.
Суд ухвалою від 06.04.2026 прийняв позовну заяву до розгляду і відкрив провадження у справі, ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання); встановив відповідачу строк для подання відзиву на позов - 15 днів з дня вручення ухвали. Означена ухвала відповідно до приписів Закону України "Про доступ до судових рішень" була своєчасно розміщена судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Відповідач був належним чином та завчасно повідомлений про покладені на нього обов`язки та строк їх виконання, про що свідчать матеріали справи (довідка про доставку електронного листа до електронного кабінету відповідача, арк.с. 43). Крім того, ухвала суду у даній справі була своєчасно розміщена судом в Єдиному державному реєстрі судових рішень.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін згідно з ч.5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) сторони суду не надали.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов у визначений у відповідності до положень ГПК України строк не скористався.
Відповідно до ч. 9 ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Аналогічні приписи містить ч. 2 ст. 178 ГПК України.
За таких обставин, справа підлягає вирішенню за наявними матеріалами.
Під час розгляду справи по суті судом були досліджені всі письмові докази, що містяться в матеріалах справи.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Водночас суд зауважує, що відповідно до пунктів 3 та 4 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд також зазначає, що з урахуванням умов воєнного стану в Україні, загальної ситуації в Україні та особливого режиму роботи суду, спрямованого на необхідності збереження життя і здоров`я суддів, працівників апарату та відвідувачів суду, суд здійснює розгляд справи №917/618/26 у розумний строк, тобто такий, що є об`єктивно необхідним для забезпечення можливості реалізації учасниками справи відповідних процесуальних прав.
У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення (ч. 4 ст. 240 ГПК України). Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч. 5 ст. 240 ГПК України).
3. Обставини, встановлені судом під час розгляду справи. 
12.07.2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агротрейдхім" (далі – Продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Агровіка" (далі – Покупець) було укладено Договір поставки товарів № 12/07/23 (далі - Договір, арк.с. 27-28).
У Договорі сторони узгодили, зокрема, наступне :
- Продавець зобов`язується передавати у власність, а Покупець приймати та оплачувати вакцини, ветеринарні препарати та субстанції, кормові добавки (в подальшому “Товар”) на умовах викладених в цьому Договорі (п. 1.1 Договору);
- ціна цього Договору становить загальну вартість Товару, зазначеного у видаткових накладних які є належними документами, що погоджують асортимент, кількість та ціну товару. (п.1.3 Договору);
- Товар передається Покупцю партіями на підставі накладної, яка оформлюється згідно з замовленням. Замовлення на Товар передається Покупцем та приймається Продавцем через представника Продавця по телефону (п. 2.1 Договору);
- загальна ціна Договору становить загальну вартість Товару, зазначеного у видаткових накладних, які є належними документами, що погоджують асортимент, кількість та ціну товару (п. 3.1 Договору);
- ціна товару, з врахуванням ПДВ, вказується в рахунку-фактурі та в видаткових накладних на Товар. Ціна формується в національній валюті України (п. 4.1 Договору);
- Продавець зобов`язаний передати Товар Покупцю визначеного асортименту, кількості та по ціні, що вказуються в накладних, оформлених згідно наданого Покупцем замовлення (п. 6.1.1 Договору);
- розрахунок за товар здійснюється у безготівковому порядку в національній валюті України на умовах відтермінування платежу 30 (тридцяти) календарних днів, з дня відвантаження товару із складу постачальника (п. 5.1 Договору);
- датою виконання Покупцем своїх зобов`язань стосовно оплати вартості товарів, купівля-продаж яких є предметом даного Договору, буде вважатися дата надходження грошових коштів на рахунок Продавця (п. 5.3 Договору);
- Покупець зобов`язаний прийняти Товар, оплативши його вартість згідно з п.5.1 даного Договору (п. 6.2.2 Договору);
- при порушенні строку оплати Товару, встановленого п. 5.1. даного Договору, Покупець за письмовою вимогою Постачальника сплачує останньому пеню, у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від вартості поставленого, але не сплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту повного погашення заборгованості (п. 7.2 Договору);
- у разі, якщо прострочення платежу триватиме від 60 (шістдесяти) до 90 (дев`яносто) календарних днів Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику 10% річних від простроченої суми. У випадку, якщо прострочення платежу триватиме більше 90(дев`яносто) календарних днів, сума річних збільшується до 20% річних, та розраховується з першого дня виникнення прострочення платежу (п. 7.3 Договору);
- сплата штрафних санкцій не звільняє Покупця від виконання зобов`язань по цьому Договору (п. 7. Договору);
- Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та діє до « 31» грудня 2023 року в частині передачі Товару Покупцю, а в частині здійснення розрахунків - до моменту повного виконання Покупцем своїх зобов`язань. Якщо між Сторонами не буде укладений новий договір або за двадцять календарних днів до закінчення строку дії даного Договору будь-яка із Сторін письмово не попередить іншу Сторону про припинення дії даного Договору, даний Договір вважається автоматично пролонгованим на кожен наступний календарний рік на тих же умовах (п.10.1. Договору);
- умови Договору вважаються виконаними Сторонами повністю, коли кожна із Сторін належним чином і в повному обсязі виконала свої зобов`язання за Договором (п. 11.1 Договору).
На виконання умов зазначеного Договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на суму на загальну суму 75 870,00 грн, що підтверджується видатковими накладними, які підписані представниками сторін, підписи скріплені печатками сторін (копії наявні у матеріалах справи, арк.с. 29 та 32), а саме:
- видатковою накладною № 671 від 14.07.2023 на суму 2 400,00 грн;
- видатковою накладною № 677 від 17.07.2023 на суму 73 470,00 грн.
Також Позивач надав до суду підписані представниками сторін (підписи скріплені печатками сторін) товарно-транспортні накладні від 14.07.2023 на суму 2 400,00 грн (із ПДВ) та від 17.07.2023 на суму 73 470,00 грн (із ПДВ) (копії наявні у матеріалах справи).
За даними Позивача 13.07.2023 відповідач здійснив часткову оплату за отриманий товар у розмірі 2 400,00 грн, у зв`язку з чим останній має заборгованість перед позивачем у розмірі 73 470,00 грн. Означена обставина відповідачем не спростована.
Позивач зазначає, що з огляду на неналежне виконання відповідачем зобов`язань щодо своєчасної оплати отриманого товару, 15.03.2024 позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу №12/03 від 12.03.2024 року про сплату 73 470,00 грн заборгованості (арк.с. 35, докази направлення арк.с. 36), яка була отримана відповідачем 22.03.2024 проте означена вимога залишена відповідачем без реагування.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
4. Норми права, з яких виходить господарський суд при прийнятті рішення, та висновки господарського суду за результатами вирішення спору.
Згідно із ст. 11 ЦК України підставами виникнення прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Враховуючи правову природу укладеного договору, кореспондуючи права та обов`язки його сторін, суд дійшов висновку, що оцінка правомірності заявлених вимог має здійснюватись з урахуванням приписів законодавства, які регламентують правовідносини з поставки. 
Частинами 1, 2 ст. 712 ЦК України встановлено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною першою ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 599 ЦК України господарське зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином. 
Матеріалами справи підтверджується, що позивач належним чином виконав зобов`язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення ним поставки товару. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов`язань за вказаним Договором не оплатив позивачу отриманий товар у повному обсязі та в установлені строки, заборгованість останнього складає 73 470,00 грн. Ця обставина відповідачем не спростована.
Відповідачем не надано суду жодних доказів, що підтверджують факт виконання своїх зобов`язань з оплати отриманого Товару, пред`явлення претензій щодо його якості та кількості, неотримання Товару за вказаними накладними.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в частині стягнення з Відповідача основного боргу в розмірі 73 470,00 грн вимоги підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню.
Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Стаття 611 ЦК України передбачає, що у разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не почав його виконувати або не виконав його у строк, встановлений договором.
Згідно з ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.
Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити на користь кредитора пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договором може бути визначено менший розмір пені.
Відповідно до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно з ч. 1, абз. 1 ч. 2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 552 ЦК України сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
Згідно зі ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.
Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Відповідно до пункту 7.2 Договору визначено, що при порушенні строку оплати Товару, встановленого п. 5.1 даного Договору, Покупець за письмовою вимогою Постачальника сплачує останньому пеню, у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України від вартості поставленого, але не сплаченого Товару за кожен день прострочення до моменту повного погашення заборгованості.
Позивачем заявлено вимоги про стягнення 57 315,98 грн пені за період з 16.08.2023 по 16.03.2026.
Стосовно нарахування пені суд звертає увагу позивача на таке.
Під час укладення Договору і виникнення спірних правовідносин був чинний Господарський кодекс України, ст. 232 якого встановлювався порядок застосування штрафних санкцій. Так, ч.6 ст. 232 ГК України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Як встановив суд, позивач 17.07.2023 поставив відповідачу товар на суму 73 470,00 грн, що підтверджується наявною у матеріалах справи за видатковою накладною № 677. Означена обставина відповідачем не спростована.
Статтею253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок..
У п. 5.1 Договору сторони узгодили, що розрахунок за товар здійснюється у безготівковому порядку в національній валюті України на умовах відтермінування платежу 30 (тридцяти) календарних днів, з дня відвантаження товару із складу постачальника.
Тобто, враховуючи умови п. 5.1 Договору, останній день оплати за отриманий відповідачем товар припадав на 16.08.2023, а прострочення виконання зобов`язання з оплати отриманого від позивача товару у відповідача почалось з 17.08.2023.
Здійснивши перерахунок пені суд встановив, що розмір вимог позивача в цій частині є правомірними частково та підлягають задоволенню у розмірі 13 023,44 грн за період з 17.08.2023 по 17.02.2024 (з урахуванням приписів п. 6 ст. 232 ГК України та неправильного визначення позивачем дати початку прострочення відповідачем зобов`язань з оплати товару).
В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 44 292,54 грн пені вимоги є неправомірні, а тому задоволенню не підлягають.
При прийнятті рішення суд враховує приписи ч. 3 ст. 267 ЦК України.
Відповідно п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц, від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18.
У п. 7.2 Договору сторони узгодили, що у разі, якщо прострочення платежу триватиме від 60 (шістдесяти) до 90 (дев`яносто) календарних днів Покупець зобов`язаний сплатити Постачальнику 10% річних від простроченої суми. У випадку, якщо прострочення платежу триватиме більше 90(дев`яносто) календарних днів, сума річних збільшується до 20% річних, та розраховується з першого дня виникнення прострочення платежу.
Позивач заявив до стягнення з відповідача 37 962,82 грн 20% річних за період з 16.08.2023 по 16.03.2026 та 19 145,87 грн інфляційних втрат за період вересня 2023 по березень 2026, нарахованих за несвоєчасну сплату відповідачем отриманого товару.
Суд, перевіривши розмір заявлених вимог в частині стягнення 20% річних та інфляційних нарахувань встановив, що розмір вимог позивача в цій частині є правомірними частково та підлягають задоволенню у розмірі 19 145,87 грн інфляційних втрат за період вересня 2023 по березень 2026 та 37 922,60 грн 20% річних за період з 17.08.2023 по 16.03.2026 (оскільки позивачем неправильно визначено дату початку прострочення відповідачем зобов`язань з оплати товару). В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 40,22 грн 20% річних вимоги є неправомірні, а тому задоволенню не підлягають.
Відносно вимоги про стягнення інфляційних нарахувань суд зазначає, що за розрахунком суду розмір інфляційних нарахувань становить більше ніж заявлений Позивачем.
Відповідно до частини 2 статті 237 ГПК України при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог.
Згідно із ч. 2-3 ст.13 ГПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
Відповідно до ч.1 ст.73 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
За приписами ч.1 ст. 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Статтею 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
За приписами ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Судом досліджено всі докази, наявні у матеріалах справи. 
Допустимих доказів в спростування зазначеного чи будь-яких обґрунтованих заперечень по суті спору Відповідач суду не надав.
Відповідач контррозрахунку ціни позову не надав, незгоди щодо арифметичної правильності розрахунку у відзиві не висловив, вимогу не заперечив.
Відповідно до ч. 4 ст. 165 ГПК України якщо відзив не містить вказівки на незгоду відповідача з будь-якою із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, відповідач позбавляється права заперечувати проти такої обставини під час розгляду справи по суті, крім випадків, якщо незгода з такою обставиною вбачається з наданих разом із відзивом доказів, що обґрунтовують його заперечення по суті позовних вимог, або відповідач доведе, що не заперечив проти будь-якої із обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з підстав, що не залежали від нього.
Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 73 470,00 грн основного боргу, 37 922,60 грн 20% річних, 13 023,44 грн пені та 19 145,87 грн інфляційного збільшення, підтверджені документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому підлягають задоволенню. Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 40,22 грн 20% річних та 44 292,54 пені задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив із наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, при зверненні з позовом у цій справі позивачем надані докази сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн.
Зарахування вказаної суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України підтверджується відповідною випискою.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.129 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на часткове задоволення позову та враховуючи приписи ст. 129 ГПК України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача в сумі 2 034,22 грн.
Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в розмірі 26 300,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, 11.03.2026 року між адвокатом Онуфрійчук В.А. та ТОВ "Компанія "Агротрейдхім" укладено Договір про надання правничої допомоги – адвокатських послуг Клієнту.
Згідно п. 5.1 даного Договору від 11.03.2026, за надання правової допомоги Клієнт зобов`язується виплатити Адвокату гонорар, розмір якого визначається сторонами за домовленістю та виходячи із об`єму виконаної роботи.
16.03.2026 року Адвокатом Онуфрійчук В.А. було виставлено рахунок на оплату вартості послуг №1 у розмірі 26 300,00 грн.
16.03.2026 року Сторонами підписано акт наданих послуг №1 та детальний розрахунок до даного акту на загальну суму у розмірі 26 300,00 грн.
У означених акті наданих послуг та детальному розрахунку до акту зазначено, що в ході виконання договірних зобов`язань адвокатом було надано Позивачу наступні послуги :
- аналіз наявних доказів, збір інформації, консультація клієнта, опрацювання законодавчої бази, аналіз судової практики, формування та узгодження правової позиці з питань пов`язаних зі зверненням до суду з позовною заявою про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка" грошової заборгованості по договору - у розмірі 3 300,00 грн;
- підготовка проекту позовної заяви про стягнення в судовому порядку з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка" грошової заборгованості по договору - у розмірі 20 000,00грн.
- супроводження справи в суді першої інстанції друк та скріплення копій документів, що є додатками до позовної заяви, направлення позовної заяви з додатками до суду та сторонам по справі - у розмірі 3 000,00 грн.
Суд встановив, що Онуфрійчук В.А. є адвокатом в розумінні Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", що підтверджується свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серії КС №5193 (арк.с. 13).
Суд при розподілі витрат на правничу допомогу виходив з наступного.
Суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №755/10947/17 (провадження № 14-435цс18)).
Основні підстави та принципи відшкодування витрат викладено у пунктах 7.1 -7.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 (провадження № 12-43гс22). Такі ж висновки сформульовані в пунктах 106-108, 146 постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) та від 20.05.2026 у справі № 911/969/24.
Також Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду розглядав питання про витрати на оплату послуг адвоката у постанові від 02.02.2024 року у справі № 910/9714/22 та від 03.11.2023 року у справі № 914/2355/21.
Суд враховує наведені висновки Великої Палати Верховного Суду та об`єднаної палати Касаційного господарського суду.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Статтею 123 ГПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 129 ГПК України).
Згідно з ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.
За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 5 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.
Аналогічна правова позиція викладена у додатковій постанові Великої Палати Верховного суду у справі № 910/12876/19 від 15 червня 2022 року.
Крім того, у цій постанові суд дійшов висновку, що поряд з вищевикладеним чинним процесуальним законодавством визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), у тому числі в рішенні від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (див., серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Ніколова проти Болгарії" та "Єчюс проти Литви", пункти 79 і 112 відповідно).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так, у справі "Схід / Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (пункт 268).
Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
В цілому нормами процесуального законодавства (ч. 4 ст. 126 та ч. 5 ст. 129 ГПК України) передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.
У разі недотримання вимог частини четвертої статті ст. 126 ГПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 126 ГПК України).
Отже, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідач не надав суду ні заперечення щодо стягнення з нього судових витрат на професійну правничу допомогу позивача, ні заяви про зменшення їх розміру. 
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою - сьомою та дев`ятою статті 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись наведеними частинами статті 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Висновки, аналогічні наведеним вище, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, у постанові Верховного Суду від 12.01.2023 у справі №910/8342/21, додатковій постанові Верховного Суду від 20.09.2023 у справі №922/838/22, а також у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2026 у справі №911/969/24.
Велика Палата Верховного Суду зауважує, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 у справі № 904/4507/18.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг (пункти 107-109 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).
Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).
Крім цього, виробленою практикою Верховного Суду деталізовано як критерії, які суд з власної ініціативи може застосовувати при вирішенні питання про повну чи часткову відмову у відшкодуванні витрат на правову допомогу, так і їх порядок застосування. Зокрема :
1) при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі №927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц). Господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (пункт 120 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22));
2) вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи (постанови КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 01.06.2018 у справі № 904/8478/16). У постановах від 18.06.2019 у справі № 922/3787/17, від 01.08.2019 у справі № 915/237/18 Верховний Суд зазначив, що під час визначення розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 126, ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
В цьому випадку при розподілі витрат на професійну правничу допомогу суд враховує наступне : 
- спір, що виник між сторонами, не є складним з огляду на характер спірних правовідносин (заборгованість, яка стягується з Відповідача, виникла з огляду на неналежне виконання останнім зобов`язань з оплати отриманого товару за однією видатковою накладною);
- зміст спірних правовідносин є типовим та не потребує застосування складних правових конструкцій або спеціальних знань, що виходять за межі звичайної юридичної практики;
- наявні у справі матеріали не містять значного обсягу доказів, які потребують тривалого дослідження чи спеціального аналізу, а встановлення обставин справи не пов`язане з необхідністю проведення складних розрахунків або оцінки специфічних технічних питань;
- спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, які містять усталене нормативне регулювання відповідних правовідносин;
- застосування зазначених норм не викликає складнощів, оскільки вони не передбачають неоднозначного тлумачення та не потребують залучення значної кількості спеціальних чи галузевих нормативно-правових актів; 
- велика кількість законів або підзаконних нормативно-правових актів, які підлягають дослідженню та застосуванню, у цій справі відсутня, а правова кваліфікація спірних відносин є очевидною та не викликає сумнівів;
- правова позиція у справі не потребує формування нових підходів до тлумачення норм права, а ґрунтується на загальних засадах цивільного законодавства та усталеній судовій практиці.
- підготовка позовної заяви не потребувала від адвоката вчинення значного обсягу дій, збирання доказів та витрачання великої кількості часу (Адвокатом складено та підписано позовну заяву на 21 аркуші, з яких 3 аркуші – розрахунок інфляційних втрат (таблиця індексів інфляції) та 20% річних та пені, 4 аркуші – клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу та 1,5 аркуша перелік додатків до позовної заяви).
Отже, характер спору, обсяг доказової бази та правове регулювання свідчать про відсутність підвищеної складності справи, що, у свою чергу, виключає необхідність витрачання значного часу на її дослідження та підготовку правової позиції.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що суд не пов`язаний умовами договору між адвокатом і клієнтом у частині визначення розміру винагороди, яка підлягає компенсації іншою стороною, та має право зменшити заявлену суму у разі її невідповідності критеріям розумності і співмірності. При цьому підлягають врахуванню складність справи, обсяг наданих послуг, поведінка сторін та інші обставини, що мають значення для справедливого розподілу витрат.
Суд, надаючи оцінку наведеним заявником розрахункам витрат на правову допомогу, з урахуванням наданих ним доказів на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації та фактичного обсягу наданих послуг правничої допомоги у суді, а також беручи до уваги принципи диспозитивності та змагальності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, дійшов висновку про зменшення розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу до 10 000, 00 грн.
Пунктом 4 ст. 129 ГПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються : 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Таким чином, з урахуванням критеріїв, визначених положеннями ч. 5 ст. 129 ГПК України, виходячи з конкретних обставин цієї справи, враховуючи принцип пропорційності щодо забезпечення розумного балансу між інтересами сторін, часткове задоволення позовних вимог та приписи ч. 4 ст. 129 ГПК України, витрати на професійну правничу допомогу Позивача покладаються на Відповідача у сумі 7 640,55 грн.
Керуючись статтями 129, 232-233, 236-238, 240 ГПК України, суд
ВИРІШИВ:
1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Агровіка" (вул.Прилуцька, 67, с.Верхоярівка, Пирятинський район, Полтавська область, 37000, код ЄДРПОУ 38276148) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Агротрейдхім" (вул. Васильківська, 34, м. Київ, 03022, ідентифікаційний код ЄДРПОУ 38454290) 73 470,00 грн основного боргу, 37 922,60 грн 20% річних, 13 023,44 грн пені та 19 145,87 грн інфляційного збільшення, 2 034,22 грн витрат по сплаті судового збору та 7 640,55 грн витрат на правничу допомогу.
Видати наказ із набранням рішенням законної сили.
3. В частині позовних вимог щодо стягнення з Відповідача 40,22 грн 20% річних та 44 292,54 пені у задоволенні відмовити.
4. Рішення надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 242 ГПК України.

Рішення підписано 11.06.2026
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду (ч. 1, 2 ст. 241 ГПК України).
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (ст. 256 ГПК України).
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції (ст. 257 ГПК України).

Суддя   О.В.Ківшик