ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
65618, м. Одеса, просп. Шевченка, 29, тел.: (0482) 307-983, e-mail: inbox@od.arbitr.gov.ua
веб-адреса: http://od.arbitr.gov.ua
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
РІШЕННЯ
"01" червня 2026 р.	м. Одеса 	Справа № 916/265/25	

Господарський суд Одеської області у складі судді Цісельського О.В.
за участю секретаря судового засідання Лінник І.А.,

за участю представників:
від позивача: Криворучко О.Ю.
від третьої особи: не з`явився,
від відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу № 916/265/25
за позовом: Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова (вул. Всеволода Змієнка, буд. 2, м. Одеса, Одеська область, 65082)
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні позивача: Міністерства освіти і науки України (просп. Берестейський, буд. 10,, м. Київ, 01135)
до відповідача: Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (просп. Миру, буд., 17, м. Чорноморськ, Одеський район, Одеська область, 68003)
про визнання права господарського відання, скасування записів про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:
1. Суть спору.
Позивач, Одеський національний університет ім. І.І. Мечникова (надалі - ОНУ) звернувся до Господарського суду Одеської області з позовною заявою до Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (надалі – міська рада), в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету прозову, просив: визнати за ним право господарського відання на навчальний корпус Одеського національного університету імені І. І. Мечникова, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний 6-Б (колишня адреса: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-А); скасувати запис про державну реєстрацію права власності (індексний номер 65333156 від 02.11.2022 о 14:18:24, номер відомостей про речове право 48314587) та права оперативного управління (індексний номер 65386914 від 08.11.2022 о 09:22:05, номер запису про інше речове право 48361277), здійснений державним реєстратором Шведенко В.В. щодо об`єкту нерухомого майна за реєстраційним номером 2653628451100, номер об`єкта в РПВН 38904861 за адресою: Одеська обл., Одеський р., м. Чорноморськ, провулок Шкільний, будинок 6-Б; скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 29.12.2012 р., реєстраційний номер 38904861, номер запису 1078 в книзі ГН-11 стр.96, номер витягу 37065375, прийняте реєстратором Мельниковою В.Г., тим самим припинити право власності Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області на навчальний корпус Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний 6-Б (колишня адреса: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-А) та витребувати нерухоме майно, а саме: навчальний корпус Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний 6-Б (колишня адреса: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-А) від Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області на його користь.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем не визнається право господарського відання Одеського національного університету на спірне майно, яке належить державі в особі Міністерства освіти і науки України та передане позивачу у господарське відання, що підтверджується Наказом Міністерства освіти і науки України №1164 від 29.09.2016 з наступними змінами, внесеними Наказом Міністерства освіти і науки України №1159 від 14.08.2017, всупереч волі власника спірного майна та позивача, відповідач зареєстрував за собою право власності на спірне майно, а також створює позивачу перешкоди у користуванні цим майном, чим, на думку позивача, не визнає та порушує його права як законного користувача спірними майном державної власності і є підставою для визнання за ОНУ права господарського відання на спірне державне майно, скасування записів про державну реєстрацію прав, які стосуються належного позивачу спірного майна державної власності та витребування цього майна у відповідача на користь позивача.

2. Аргументи учасників справи.
2.1. Аргументи позивача.
Як вказує позивач, власником спірного майна є держава в особі МОН України, а на підставі ст.70 Закону "Про вищу освіту", вказане майно закріплене за ОНУ на праві господарського відання, що підтверджується наказом МОН №1164 від 29.09.2016 та наказом МОН №1159 від 14.08.2017. 
Позивач зауважує, що право господарського відання є речовим правом, яке включає володіння, користування та розпорядження майном у межах закону.
За ствердженням позивача, спірне нерухоме майно було передано відповідачем у державну власність рішенням Іллічівської міської ради №200-ХХІІІ від 22.03.2002, яке було реалізовано комісією у складі представників Іллічівської МР та ОНУ на виконання зазначеного рішення шляхом проведення обстеження та передачею ОНУ об`єкта - колишнього садка-яслів № 4 Іллічівського судноремонтного заводу, за адресою: м. Іллічівськ, Шкільний провулок, № 6 А, про що був складений та підписаний Акт приймання-передачі будівлі колишнього дитячого комбінату № 4 ДП "Іллічівський СРЗ" університету та поставлено це майно на баланс позивача, а отже в силу приписів ч. 5 ст. 7 Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" № 147/98-ВР право власності на переданий об`єкт нерухомості виникло у держави саме з дати підписання Акта приймання-передачі. 
При цьому, позивач зауважує, що згадане положення Закону № 147/98-ВР імперативно визначало набуття переданого майна саме у власність державі, а не у користування.
Позивач зазначає, що він понад 20 років відкрито та безперервно утримував за бюджетні кошти спірне нерухоме майно, сплачував комунальні послуги, проводив реконструкцію спірного майна, отримував відповідні дозволи органів місцевого самоврядування, зокрема, для оформлення землекористування. 
Позивач також стверджує, що не зважаючи на те, що відповідач був обізнаний про власника спірного майна, він у 2012 році, з метою визнання спірного нерухомого майна безхазяйним, звернувся до суду і на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 по справі № 1511/3018/2012, яким спірну будівлю колишнього дитячого комбінату №4 було передано у комунальну власність як безхазяйне майно. Після чого відповідачем були здійснені дії по реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості, а в подальшому, за ствердженням позивача, у 2022 році відповідачем були незаконно змінені замки та обмежений доступ працівників ОНУ до спірного об`єкту нерухомості. 
Позивач зауважує, що у 2022 році, з метою захисту свого порушеного права, він звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою щодо скасування рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 у справі № 1511/3018/2012, на підставі якого спірний об`єкт нерухомості був прийнятий відповідачем у комунальну власність, як безхазяйне майно, і постановою Одеського апеляційного суду від 15.05.2024 його апеляційна скарга була задоволена, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 скасовано, а заяву Іллічівської міської ради про передачу у комунальну власність безхазяйного майна залишено без розгляду. 
Виходячи з наведеного, позивач стверджує, що записи про державну реєстрацію прав позивача на спірне майно, що належить державі, від 29.12.2012. та від 27.10.2022 були здійснені без законних підстав, оскільки рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 у справі № 1511/3018/2012 скасовано.
Заперечуючи проти нікчемності акту приймання-передачі, позивач зазначив, це заперечення відповідача є безпідставним, виходячи з того, що нікчемність, як юридична категорія, застосовується лише тоді, коли недійсність прямо встановлена законом (ч. 2 ст. 215 ЦК України), а за загальним правилом, встановленим ст. 204 ЦК України, до спірних правовідносин слід застосовувати презумпцію правомірності правочину. В свою чергу, за ствердженням позивача, відповідач не навів конкретної норми, яка прямо встановлює нікчемність акта приймання-передачі спірного майна у разі відсутності погодження МОН. Крім того позивач зауважує, що акт не є правочином в розумінні цивільного права та носить "одноразову дію", яка вичерпується виконанням акту шляхом передачі майна.
Позивач із посиланням на норми ст. 6, 7 Закону №147/98-ВР також зазначає, що передача майна оформлюється актом приймання- передачі, а юридичний наслідок передачі майна, пов`язаний із підписанням акту в межах процедури, отже твердження відповідача про те, що Акт не створював наслідків, суперечить конструкції спеціального закону.
Також позивач звертає увагу на те, що навіть у разі наявності процедурних недоліків передачі спірного майна у державну власність, вони не дають органу місцевого самоврядування права реєструвати за собою комунальну власність на об`єкт, який перебуває у власності держави та у законному володінні державного закладу освіти. Можливі процедурні недоліки не можуть тлумачитися проти держави, коли уповноважений орган управління майном підтверджує належність об`єкта до державної власності.
Також позивач вказує, що ствердження відповідача про те, що Акт приймання-передачі не відповідає формі та вимогам Закону та Порядку не відповідає дійсності, оскільки форма відповідного Акту приймання-передачі закріплена Постановою КМУ від 21.09.1998 за № 1482 і оспорюваний відповідачем Акт є абсолютно ідентичним як по формі, так і по змісту акту затвердженому згаданою постановою КМУ. 
Позивач також зауважує, що у формі акту приймання-передачі, затвердженої постановою КМУ відсутній напис "місце печатки", а тому на його переконання, твердження відповідача про обов`язкову наявність такої печатки на примірнику Акту приймання-передачі не мають жодного нормативного закріплення, а є лише здогадками відповідача.
Також, позивач звертає увагу на те, що в межах судового розгляду в Одеському апеляційному суді 15.05.2024 представником Чорноморської міської ради надавалася суду для огляду копія Акту приймання-передачі будівлі колишнього дитячого комбінату №4 ДП "ІСРЗ" Одеському національному університету імені і. І. Мечникова, на якій були присутні печатки, що відсутні на оригінальному примірнику Акту, наявному в ОНУ. 
Позивач вказує, що у межах судового розгляду справи № 1511/3018/12 в апеляційній інстанції, відповідач спочатку заперечував існування будь-якого акту, а потім надавав для огляду копію іншого примірника акту з печатками, що на переконання позивача, свідчить про його недобросовісну поведінку та цілеспрямоване намагання ввести в оману суд.
Позивач стверджує, що аргументи відповідача побудовані на ігноруванні природи права господарського відання та спробі легалізувати самовільну реєстрацію комунальної власності на спірне майно, яке десятиліттями перебувало у законному володінні ОНУ.
Також позивач вказує на те, що оскільки відповідач утримує спірне майно без правових підстав, ОНУ, як носій речового права – права господарського відання спірним нерухомим майном державної власності, яке було набуто ним законно і ніколи не втрачалося, має право на витребування цього майна з чужого незаконного володіння, що відповідає змісту статей 16, 387 ЦК України.

2.2. Аргументи третьої особи (позивача).
Третьою особою (позивача) - Міністерством освіти і науки України підтримуються позовні вимоги ОНУ, виходячи з наступного.
Як вказує третя особа, спірне майно протягом значного часу перебуває на обліку ОНУ на підставі рішення Іллічівської міської ради (нова назва - Чорноморська міська рада) Одеського району Одеської області від 22.03.2002 за № 200-ХХІІІ і Університет утримує це майно, зберігає необхідні для освітнього процесу засоби і предмети.
Також третя особа, із посиланням на приписи Положення "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності", затвердженого постановою КМУ № 1482 від 21.09.1998 (далі - Положення) зазначає, що право на управління об`єктом передачі виникає з дати затвердження органом, який створив комісію, акта приймання-передачі, а орган, уповноважений управляти державним майном, що здійснював управління об`єктом, або самоврядна організація втрачає таке право.
Положенням про Міністерство освіти і науки України, затвердженим постановою КМУ № 630 від 16.10.2014 (зі змінами), визначено, що МОН є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує контроль за діяльністю підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління, організовує планово-фінансову роботу на підприємствах, установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів. 
Із посиланням на п. 89 цього Положення, Міністерство вказує, що здійснює управління об`єктами державної власності, що належать до його сфери управління та контролює діяльність підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління.
При цьому, Міністерство зауважує, що ним не погоджувалась передача в комунальну власність та/або вилучення спірного майна, яке призначено для забезпечення потреб закладу освіти ОНУ.
Із посиланням на приписи ч. 2 ст. Конституції України, Міністерство зауважує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Отже, дії відповідача суперечать наведеним приписам Конституції, а тому Міністерство вважає, що право користування (право господарського відання) на спірне майно має належати ОНУ.
З огляду на викладене, Міністерство вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та просить їх задовільнити у повному обсязі.

2.3. Аргументи відповідача.
Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Так відповідач зазначає, що ОНУ незаконно вважає себе власником нерухомого майна по провулку Шевченко 6-Б міста Чорноморська (колишня провулок Шевченко 6-А м. Іллічівська), оскільки, на переконання міської ради, не вчинено повного визначеного Законом обов`язкового комплексу дій, спрямованих на прийняття у державну власність майна за адресою: м. Чорноморськ, провулок Шевченко 6-Б (колишня 6-А), чим порушені вимоги Закону України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та "Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність", затвердженого постановою КМУ № 1482 від 21.09.1998 (надалі – Порядок), відповідно до положень яких обов`язок вчинення дій щодо прийняття об`єктів з комунальної у державну власність, в тому числі обов`язок зі створення відповідної комісії, покладається на орган, уповноважений управляти державним майном, яким у цьому випадку є МОН та ОНУ.
Відповідач, із посиланням на приписи ст. 4, ч.2. ст.5 Закону та п. 3 Порядку, вказує, що передача об`єктів з комунальної власності у державну власність здійснюється за наявності згоди на передачу КМУ - щодо об`єктів, визначених в абзацах другому, третьому та п`ятому частини першої статті 2 цього Закону, або органів, уповноважених управляти державним майном, - щодо окремого індивідуально визначеного майна підприємств (крім нерухомого майна). 
При цьому, відповідач стверджує, що Кабінетом Міністрів України, Міністерством освіти і науки України (Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України) протягом 2001 - 2025 років згода на передачу з комунальної у державну власність об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: м. Чорноморськ, провулок Шевченко 6-Б (колишня 6-А), в порядку, передбаченому Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та "Порядком подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність", затвердженим постановою КМУ № 1482 від 21.09.1998, не надавалась. 
На підтвердження зазначеного відповідач посилається на листи Управління з питань державного майна та підприємства МОН від 13.01.2023 та Міністерства економіки України від 11.01.2023 в яких вказується, що згода на передачу майна за адресою: м. Чорноморськ, вулиця Данченка, 17-А та провулок Шевченко 6-Б (колишня 6-А) від Чорноморської міської ради у державну власність ні КМУ, ні МОН (Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України) не приймалась та не надавалась та, відповідно, що пропозиції від ініціатора стосовно передачі з комунальної у державну власність цього об`єкту нерухомого майна до Мінекономіки не надходили.
Також відповідач зауважує, що відповідно до ст. 6 Закону та п. 9 Порядку, передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі, а орган, уповноважений управляти державним майном, у разі передачі об`єктів у державну власність утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову.
На підтвердження відсутності надання КМУ згоди на передачу з комунальної у державну власність, створення комісії з питань передачі, які розміщені за адресою: м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6а, відповідач також посилається на лист Управління з питань державного майна та підприємства МОН від 13.01.2023, в якому зазначено, що у МОН відсутня інформація про надання Кабінетом Міністрів України згоди. 
Відповідач вказує, що акт приймання-передачі спірного майна не відповідає ні формі, ні вимогам Закону та Порядку, при цьому він зауважує, що надана позивачем копія акту, наявного в матеріалах справи, не містить відповідного затвердження (печатки).
Враховуючи те, що у ОНУ відсутній акт приймання-передачі, передбачений Законом та Порядком, відповідач стверджує, що спірне майно за адресою: м. Чорноморськ, провулок Шевченко 6-Б (колишня 6-А) не належить до державного, а ствердження позивача про зворотне є безпідставним.
Таким чином, відповідач вважає, що Кабінетом Міністрів України, Міністерством освіти і науки України (Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України) протягом 2001 – 2023 років Комісія з питань передачі з комунальної у державну власність об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: м. Чорноморськ, провулок Шевченко 6-Б (колишня 6-А), в порядку, передбаченому Законом та Порядком, не створювалась, а Акт приймання-передачі комісії з питань передачі з комунальної у державну власність спірних об`єктів нерухомого майна не затверджувався.
Відповідач також зазначає, що всупереч приписам п. 11 Порядку, ОНУ ніколи не здійснював державну реєстрацію права на спірне майно, а ствердження позивача про те, що дії з державної реєстрації прав на вказаний об`єкт не здійснювались в повному обсязі через відсутність бюджетного фінансування не підкріплено жодними доказами та й сам факт відсутності бюджетного фінансування на здійснення державної реєстрації прав протягом 2002-2025 років, на переконання відповідача, не може вважатися належним обґрунтуванням бездіяльності ОНУ.
Заперечуючи проти стверджень позивача про те, що за кошти державного бюджету були проведені капітальні ремонтні роботи в спірному об`єкті, відповідач із посиланням на лист Управління з питань державного майна та підприємств МОН від 13.01.2023 зазначає, що КМУ не погоджував реконструкцію чи ремонт спірного об`єкта нерухомого майна. 
Окрім наведеного, відповідач вказує, що за адресою м. Чорноморськ, провулок Шевченко 6-Б (колишня 6-А) ніколи навчальні заняття не проводились.
Також відповідач зауважує, що перебування спірного нерухомого майна у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, ведення якого покладено на ФДМУ, не може бути належним доказом на підтвердження того, що спірний об`єкт нерухомості належить до державної власності, оскільки відомості, на підставі яких наповнюється Реєстр, подаються органами, що набули речових прав на об`єкти нерухомого майна державної власності, а відповідно до положень законів України "Про управління об`єктами державної власності", "Про Фонд державного майна України", постанов КМУ № 467 від 14.04.2004 "Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об`єктів державної власності" та № 1121 від 30.11.2005 "Про затвердження Методики проведення інвентаризації об`єктів державної власності" Єдиний реєстр об`єктів державної власності формується та ведеться Фондом згідно з згідно з наданою суб`єктами управління інформацією щодо об`єктів державної власності, зокрема нерухомого майна державних підприємств, установ, організацій. 
Виходячи з чого, відповідач вважає, що позивач самостійно без належної реєстрації прав на спірне майно подавав інформацію про його належність до Фонду державного майна.
Окрім наведеного, відповідач стверджує про те, що позивачем позовна заява подана з порушенням строків позовної давності, оскільки рішення про державну реєстрацію спірного об`єкту нерухомості було прийнято 29.12.2012 на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 по справі № 1511/3018/2012. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2021 №271984732 земельна ділянка площею 0,6274 га, кадастровий номер 1182052151108, за адресою: Одеська область, Одеський район, провулок Шкільний, будинок 6-Б, на якій розташоване нерухоме майно, перебуває у власності територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області. Право власності зареєстроване 20.02.2017.
Окрім того, відповідач стверджує, що позивачу було достеменно відомо про начебто порушення його прав ще з квітня 2021 року, що підтверджено Протоколом робочої зустрічі в рамках регіональної робочої групи з ефективності управління державним майном від 27.08.2021, а також листами: від 07.04.2021 № ВИХ-ІНЦ-317-2021; від 26.08.2021 № ВИХ-ВХ-2621-2741-2021; від 13.10.2021 № ВИХ-ВХ-3087-21-3575-2021.
З урахуванням вище викладеного, Чорноморська міська рада вважає, що у задоволенні позовних вимог ОНУ слід відмовити у повному обсязі.

3. Процесуальні питання, вирішені судом.
27.01.2025 до канцелярії Господарського суду Одеської області від Одеського національного університету ім. І.І. Мечникова надійшла позовна заява (вх. № 275/25), яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями того ж дня була передана на розгляд судді Цісельському О.В.
03.02.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області позовна заява (вх. № 275/25 від 27.01.2025) була залишена без руху, позивачу був встановлений десятиденний строк на усунення недоліків з дня отримання ухвали суду. Ухвала Господарського суду Одеської області про залишення позовної заяви без руху від 03.02.2025 була надіслана позивачу та доставлена до його електронного кабінету у ЄСІТС.
11.02.2025 до канцелярії Господарського суду Одеської області від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви (вх. № 4726/25), разом із доказами їх усунення.
17.02.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області позовна заява (вх. № 275/25 від 27.01.2025) була прийнята судом до розгляду та відкрито провадження у справі № 916/265/25, постановлено справу розглядати за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання суду було призначено на 12:00 год 13.03.2025, про що сторони були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
26.02.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 6412/25).
03.03.2025 позивач через систему "Електронний суд " подав заяву про зміну предмету позову (вх. № 6822/25), яка судом була долучена до матеріалів справи.
03.03.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області клопотання позивача (вх. № 6412/25 від 26.02.2025) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції було задоволено.
04.03.2025 відповідач через систему "Електронний суд" подав відзив на позов (вх. № 7222/25), разом із доданими доказами, які судом були долучені до матеріалів справи.
12.03.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав відповідь на відзив (вх. № 8183/25), яка судом була долучена до матеріалів справи, та клопотання (вх. № 8186/25), в якому просив суд залучити до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача – Міністерство освіти і науки України.
13.03.2025 відповідач через систему "Електронний суд" подав клопотання про відкладення розгляду справи (вх. № 8286/25), яке було обґрунтовано зайнятістю його представника у іншій справі № 924/178/25, засідання в якій призначене на ту ж дату, але раніше.
Того ж дня, у підготовчому засіданні судом була розглянута заява позивача про зміну предмету позову (вх. № 6822/25 від 03.03.2025) та задоволена, клопотання позивача про залучення третьої особи (вх. № 8186/25 від 12.03.2025) залишено судом на розгляді, а також розглянуто клопотання відповідача про відкладення (вх. № 8286/25 від 13.03.2025) та, з урахуванням думки представника позивача, задоволено, постановлена протокольна ухвала про оголошення у засіданні перерви до 10:40 год 27.03.2025.
Ухвалою Господарського суду від 14.03.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, відповідач був повідомлений про дату та час наступного підготовчого засідання через його електронний кабінет у ЄСІТС.
17.03.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав заяву (вх. № 8585/25) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
19.03.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області клопотання позивача (вх. № 8585/25 від 17.03.2025) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції було задоволено.
26.03.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав пояснення щодо проведення експертної оцінки (вх. № 9746/25), які судом були долучені до матеріалів справи.
27.03.2025 у підготовчому засіданні судом було розглянуто клопотання позивача про залучення третьої особи (вх. № 8186/25 від 12.03.2025) та задоволено, про що постановлена протокольна ухвала, якою МОН було залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, також судом за власною ініціативою був продовжений строк підготовчого провадження на 30 днів, про що була постановлена відповідна протокольна ухвала, у зв`язку із наслідками підготовчого засідання судом була постановлена протокольна ухвала про оголошення у засіданні перерви до 10:40 год 15.04.2025.
Ухвалою Господарського суду від 01.04.2025, постановленою в порядку ст. 120 ГПК України, третя особа - МОН була повідомлена про дату та час наступного підготовчого засідання через її електронний кабінет у ЄСІТС.
03.04.2025 ухвала Господарського суду Одеської області від 01.04.2025 була надіслана третій особі та доставлена до її електронного кабінету у ЄСІТС 03.04.2025 об 05:35 год, що підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про доставку електронного документу № 916/265/25/18665/25 від 03.04.2025.
14.04.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав додаткові пояснення (вх. № 11999/25) щодо неможливості надання звіту про оцінку спірного нерухомого об`єкту у зв`язку із не допуском представників позивача та експерта на спірний об`єкт невстановленими особами, разом із відповідними доказами. Пояснення судом долучені до матеріалів справи.
15.04.2025 у підготовчому засіданні судом була проголошена скорочена ухвала у справі № 916/265/25 про призначення судової оціночно-будівельної експертизи, проведення якої доручено Приватному підприємству "Дельта-Консалтінг". На вирішення судової оціночно-будівельної експертизи були поставлено питання: яка ринкова вартість об`єкта нерухомого майна - навчального корпусу Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-Б (колишня адреса: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-А) станом на 27.01.2025? Витрати по оплаті проведення судової експертизи покладені на позивача. Матеріали справи № 916/265/25 вирішено надіслати на адресу Приватного підприємства "Дельта-Консалтінг" для проведення експертного дослідження. Провадження у справі № 916/265/25 було зупинено.
05.05.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав заяву (вх. № 14387/25), в який просив суд зобов`язати відповідача надати доступ до спірного приміщення для проведення судової експертизи.
09.05.2025 третя особа через систему "Електронний суд" подала письмові пояснення (вх. № 14830/25) щодо позовних вимог.
23.05.2025 до канцелярії суду від судового експерта Накул О.М. разом із матеріалами справи № 916/265/25 надійшло клопотання (вх. № 16480/25).
29.05.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області провадження у справі №916/265/25 було поновлено, підготовче засідання для розгляду клопотання експерта було призначено на 12:20 05.06.2025, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
02.06.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав додаткові письмові пояснення щодо проведення експертизи (вх. № 14830/25 від 03.06.2025).
05.06.2025 у підготовче засідання учасники справи не з`явились, судом розглянуто клопотання судового експерта та провадження у справі 916/265/25 було зупинено, про що була постановлена відповідна ухвала, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
02.07.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав додаткові письмові пояснення щодо оплати судової експертизи (вх. № 21078/25 від 03.07.2025) разом із доказами оплати.
06.10.2025 до канцелярії суду від судового експерта Накул О.М., підписане КЕП, надійшло клопотання (вх. № 30990/25) про надання додаткових матеріалів.
22.07.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав додаткові письмові пояснення (вх. № 33382/25) щодо клопотання судового експерта.
23.10.2025 до канцелярії суду від відповідача надійшла заява (вх. № 33542/25), до якої була додана копія технічного паспорту на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6Б на 14 арк. в одному примірнику.
24.10.2025 Господарським судом Одеської області разом із супровідним листом за № 916/265/25/6391/2025 судовому експерту була направлена копія технічного паспорту на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6Б на 14 арк. 
25.11.2025 до канцелярії суду судовим експертом разом із матеріалами справи № 916/265/25. був наданий висновок від 21.11.2025 № 21/11-1 судової будівельно-оціночної експертизи (вх. № 37532/25).
03.12.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області провадження у справі №916/265/25 було поновлено, підготовче засідання було призначено на 12:00 год 18.12.2025, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
16.12.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав клопотання про відстрочення оплати судового збору (вх. № 40247/25), яке судом долучено до матеріалів справи.
18.12.2025 відповідач через систему "Електронний суд" подав заперечення проти клопотання позивача про відстрочення оплати судового збору (вх. № 40611/25), яке судом долучено до матеріалів справи.
Підготовче засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 03.12.2025р. по справі № 916/265/25 на 12:00 год 18.12.2025 не відбулося у зв`язку з оголошенням системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області повітряної тривоги.
18.12.2025 ухвалою Господарського суду Одеської області підготовче засідання у справі №916/265/25 було призначено на 11:20 год 06.01.2026, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
22.12.2025 позивач через систему "Електронний суд" подав заяву (вх. № 40898/25) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, яка того ж дня ухвалою Господарського суду Одеської області була задоволена, про що позивач був повідомлений до його електронного кабінету у ЄСІТС.
06.01.2026 у підготовчому засіданні судом було розглянуто клопотання позивача про відстрочення оплати судового збору (вх. № 40611/25 від 18.12.2025), вислухані думки учасників справи та протокольною ухвалою у його задоволені було відмовлено, оскільки висновок судового експерта щодо вартості спірного об`єкта у розумінні приписів ГПК України є доказом, який судом буде досліджуватись під час розгляду справи по суті, після чого буде визначений остаточний розмір судового збору та з кого він буде стягнутий за результатами розгляду справи. Також судом, з урахуванням приписів ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, була постановлена протокольна ухвала про розгляд справи у межах розумних строків та проголошена протокольна ухвала про перерву у підготовчому засіданні до 14:40 год 22.01.2026.
07.01.2026 судом в порядку ст. 120 ГПК України була постановлена ухвала про повідомлення третьої особи про наступні час та дату підготовчого засідання, про що третю особу було повідомлено через її електронний кабінет у ЄСІТС.
16.01.2026 позивач через систему "Електронний суд" подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції (вх. № 1760/26 від 19.01.2026), яка ухвалою Господарського суду Одеської області від 20.01.2026 була задоволена, про що позивач був повідомлений до його електронного кабінету у ЄСІТС.
Підготовче засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 07.01.2026 р. на 14:40 год 22.01.2026 не відбулося у зв`язку з розгерметизацією системи опалення та низькою температурою повітря в адміністративній будівлі суду.
26.01.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області підготовче засідання у справі №916/265/25 було призначено на 12:40 год 10.02.2026, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
09.02.2026 позивач через систему "Електронний суд" подав заяву (вх. № 4622/26) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
10.02.2026 у підготовчому засіданні вислухав думку представника відповідача, з урахуванням того, що всі питання, передбачені ст. 182 ГПК України у підготовчому засіданні вирішені, суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи № 916/265/25 до судового розгляду по суті на 12:20 год 26.02.2026 та визначив резервну дату на 11:00 год 17.03.2026.
Того ж дня, після судового засідання, позивач через систему "Електронний суд" подав заяву (вх. № 4921/26) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
11.02.2026 судом в порядку ст. 120 ГПК України була постановлена ухвала про повідомлення позивача та третьої особи про час та дату розгляду справи по суті, про що позивача та третю особу було повідомлено через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
Того ж дня ухвалою Господарського суду Одеської області в задоволенні заяви позивача (вх. № 4622/26 від 09.02.2026) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду по справі № 916/265/25 було відмовлено, а заяву (вх. № 4921/26 від 10.02.2026) про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду було задоволено, про що позивача було повідомлено через його електронний кабінет у ЄСІТС.
13.02.2026 позивач через систему "Електронний суд" подав клопотання (вх. № 5501/26), в якому просив суд визнати обов`язковою та забезпечити явку в судові засідання для надання пояснень представника третьої особи - МОН.
24.02.2026 відповідач через систему "Електронний суд" подав заяву (вх. № 6687/26), в якій, із посиланням на приписи ч. 6 ст. 164 ГПК України, просив суд винести ухвалу, якою залишити позовну заяву позивача без руху до внесення на депозитний рахунок Господарського суду Одеської області суми у розмірі вартості спірного об`єкта, встановленого висновком судової експертизи, а також заяву (вх. № 6691/26) про застосування строків позовної давності, які судом долучені до матеріалів справи.
26.02.2026 позивач через систему "Електронний суд" подав заперечення (вх. № 6944/26) на заяву відповідача про залишення позову без руху (вх. № 6687/26 від 24.02.2026) та заперечення (вх. № 6946/26) на заяву відповідача про застосування строків позовної давності (вх. № 6691/26 від 24.02.2026), які судом долучені до матеріалів справи.
26.02.2026 у судовому засіданні судом були розглянуті заява відповідача про залишення позовної заяви без руху (вх. № 6687/26 від 24.02.2026) та заперечення позивача проти цієї заяви (вх. № 6944/26), вислухана думка учасників справи та постановлена протокольна ухвала про відмову у задоволені заяви позивача, оскільки заява подана після закриття підготовчого провадження у справі та позивач не є органом державної влади, на який розповсюджуються приписи ч.6 ст. 164 ГПК України, а також з урахуванням того, що добросовісність або недобросовісність відповідача встановлюється судом під час дослідження доказів при розгляді справи по суті, що відповідає позиції КГС ВС, викладеній у своїх постановах у справах № 910/16067/24 від 25.02.2026, № 906/233/25 від 03.03.2026. Також судом було розглянуто клопотання позивача (вх. № 5501/26 від 13.02.2026) та в його задоволенні відмовлено, оскільки участь у судовому засіданні третьої особи судом не визнавалась обов`язковою, а тому це її право приймати або не приймати участь у засіданнях суду, у матеріалах справи достатньо доказів для її розгляду без участі представника третьої особи, а тому у задоволенні клопотання судом було відмовлено, про що була постановлена протокольна ухвала. У зв`язку із об`єктивною неможливістю завершити розгляд справи по суті, судом була проголошена протокольна ухвала про перерву у судовому засіданні до 10:00 год 10.03.2026.
27.02.2026 судом в порядку ст. 120 ГПК України була постановлена ухвала про повідомлення третьої особи про наступний час та дату розгляду справи по суті, про що третю особу було повідомлено через її електронний кабінет у ЄСІТС.
04.03.2026 відповідач через систему "Електронний суд" подав додаткові пояснення (вх. № 7816/26 та № 7827).
05.03.2026 позивач через систему "Електронний суд" подав заперечення та додаткові пояснення (вх. № 7893/26).
10.03.2026 у судовому засіданні судом було розглянуто усне клопотання відповідача про залишення позову без розгляду у зв`язку із несплатою позивачем судового збору та в його задоволені відмовлено, оскільки аналогічне питання відповідача судом вже розглядалось та протокольною ухвалою було залишено без розгляду, а питання розміру судового збору і хто має його сплачувати буде вирішено за результатами розгляду справи, також судом були розглянуті додаткові пояснення відповідача (вх. № 7816/26 та № 7827 від 04.03.2026), заперечення та додаткові пояснення позивача (вх. № 7893/26 від 05.03.2026) та залишені без розгляду, оскільки вони подані під час судового розгляду справи по суті, про що була постановлена протокольна ухвала. Враховуючи великий обсяг матеріалів та об`єктивну неможливість завершити розгляд справи, судом була проголошена протокольна ухвала про перерву у судовому засіданні до 14:20 год 26.03.2026.
11.03.2026 судом в порядку ст. 120 ГПК України була постановлена ухвала про повідомлення третьої особи про наступний час та дату розгляду справи по суті, про що третю особу було повідомлено через її електронний кабінет у ЄСІТС.
26.03.2026 відповідач через систему "Електронний суд" подав клопотання (вх. № 10561/26), в якому просив відкласти розгляд справи у зв`язку із перебуванням його представника на лікарняному із наданням відповідних доказів.
Того ж дня у судовому засіданні судом було розглянуто клопотання відповідача про відкладення розгляду справи (вх. № 10561/26), вислухана думка представника позивача та враховуючи те, що у справі також приймав участь інший представник відповідача – Охотніков В.В., довіреність на представництво відповідача якого наявна у матеріалах справи, судом у задоволенні клопотання було відмовлено, про шо постановлена протокольна ухвала. В судовому засіданні було завершено дослідження доказів, наявних у матеріалах справи та, з урахуванням приписів ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, з метою надання учасникам справи можливості підготуватись до судових дебатів, судом постановлена протокольна ухвала про перерву у судовому засіданні до 14:40 год 23.04.2026.
Судом в порядку ст. 120 ГПК України була постановлена ухвала від 26.03.2026 про повідомлення відповідача та третьої особи про наступний час та дату розгляду справи по суті, про що їх було повідомлено через електронні кабінети у ЄСІТС.
03.04.2026 позивач через систему "Електронний суд" подав до суду виступ у судових дебатах (вх. № 11617/26), який судом був долучений до матеріалів справи.
16.04.2025 відповідач через систему "Електронний суд" подав до суду пояснення у судових дебатах (вх. № 13208/26), які судом були долучені до матеріалів справи.
Судове засідання, призначене ухвалою Господарського суду Одеської області від 26.03.2026 на 14:40 год 23.04.2026 не відбулось у зв`язку із перебуванням судді Цісельського О.В. на лікарняному з 07.04. по 23.04.2026.
24.04.2026 ухвалою Господарського суду Одеської області судове засідання у справі № 916/265/25 було призначено на 11:00 год 21.05.2026, про що учасники справи були повідомлені через їх електронні кабінети у ЄСІТС.
21.05.2026 у судовому засіданні з розгляду справи по суті присутні учасники справи виступили у судових дебатах, судом був завершений розгляд справи по суді та повідомлено про перехід до стадії ухвалення судового рішення та про час та дату його проголошення.
Під час розгляду справи по суті представник позивача у своїй вступній промові та судових дебатах заявлені позовні вимоги підтримав повністю, з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив суд позов задовольнити повністю.
Представник відповідача у своїй вступній промові та судових дебатах проти позову заперечував повністю, з підстав, викладених у заявах по суті спору та усних поясненнях, просив суд у задоволені позову відмовити.
Третя особа (позивача) – Міністерство освіти і науки України, відповідно до наданих суду письмових пояснень щодо позовних вимог позовні вимоги підтримала у повному обсязі, про час та дату розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, про що свідчать наявні в матеріалах справи довідки про доставку електронних документів (копій ухвал суду) до електронного кабінету третьої особи у ЄСІТС, проте, її представник у судові засідання не з`являвся, про поважність підстав неявки суд не повідомляла.
Згідно з абз.1 ч.6 ст.6 ГПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Третя особа (позивача) – Міністерство освіти і науки України належить до осіб, які в силу ст.6 ГПК України зобов`язані зареєструвати свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.
Відповідно до п. 2 ч. 6 ст. 242 ГПУ України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Згідно з ч. 11 ст. 242 ГПК України, якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в паперовій формі рекомендованим листом з повідомленням про вручення.
Отже, суд належним чином повідомляв третю особу про дату, час та місце розгляду справи у розумінні норм ГПК України, оскільки судом вжито достатніх заходів для належного сповіщення зазначеного учасника справи.
Відповідно до ч. 4 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Саме до таких висновків прийшов ВС КГС у своїй постанові у справі № 911/1163/17 від 03.03.2018.
Враховуючи належне повідомлення відповідача про час, дату та місце судових засідань, а також враховуючи розумні строки розгляду справи, суд дійшов висновку про його належне повідомлення та можливість розглянути справу за відсутності його представника.
Матеріали справи свідчать про те, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні та достатні умови для доведення ними своїх правових позицій, надання доказів, які, на думку учасників справи, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень, та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання тощо. 
Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи.
Щодо строку розгляду справи суд зауважує, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в ст. 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Відповідно до положень п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 (надалі – Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. 
Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема, "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.
Вказане узгоджується з рішенням Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнов проти України", відповідно до якого в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції.
Разом з цим, на підставі Указу Президента України №64/2022 від 24.02.2022 «Про введення воєнного стану в Україні" та подальших Указів Президента України "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні" починаючи з 24.02.2022 на території України діє режим воєнного стану.
При цьому, згідно Рекомендацій прийнятих Радою суддів України щодо роботи судів в умовах воєнного стану, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, рекомендовано керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні. У випадку загрози життю, здоров`ю та безпеці відвідувачів суду, працівників апарату суду, суддів оперативно приймати рішення про тимчасове зупинення здійснення судочинства певним судом до усунення обставин, які зумовили припинення розгляду справ.
У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України "Про правовий режим воєнного стану".
Разом з цим, відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
При цьому, суди повинні забезпечувати безпеку учасників судового провадження, запобігти створенню перешкод для реалізації ними права на судовий захист та визначених законом процесуальних прав в умовах воєнного стану, коли реалізація учасниками справи своїх прав і обов`язків є суттєво ускладненою. Судовий захист є одним із найефективніших правових засобів захисту інтересів фізичних та юридичних осіб.
Право особи на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії".
За приписами статті 8 Конституції України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку "розумності строку" розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
ЄСПЛ щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
Окрім того, ЄСПЛ в вищенаведеному рішені зазначив, що [..] очевидно, для кожної справи буде свій прийнятний строк, і встановлення кількісного обмеження, чинного для будь-якої ситуації, було б штучним. Суд неодноразово визнавав, що неможливо тлумачити поняття розумного строку як фіксовану кількість днів, тижнів тощо (рішення у справі "Штеґмюллер проти Авторії").
У справі "Bellet v. France" ЄСПЛ зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у ст. 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. 
Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. рішення "Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany").
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово вказував на те, що "при застосуванні процедурних правил, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом" (див. рішення у справах "Walchli v. France" від 26.07.2007 та "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях вказував, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення у справі "Ашингдейн проти Великої Британії" від 28.05.1985).
При цьому, російські війська постійно здійснюють масовані ракетні обстріли території України в тому числі у місті Одесі, де розташований Господарський суд Одеської області, у зв`язку із чим системою цивільної оборони у м. Одеса та Одеській області оголошувалися повітряні тривоги, під час яких суддя, працівники апарату суду та учасники справ мають перебувати в укриттях з метою уникнення загрози їх життю та здоров`ю.
На підставі вищевикладеного, суд звертає увагу, що враховуючи наявність загрози, у зв`язку зі збройною агресією збоку РФ, на підставі чого введено в Україні воєнний стан, поточну обстановку, що склалася в місті Одесі, постійні повітряні тривоги, які впливають на виготовлення процесуальних документів, наявної беззаперечної та відкритої інформації щодо постійних обстрілів всієї країни, відсутність електроенергії у зв`язку з пошкодженням обладнання, після масованих ракетних обстрілів, з метою всебічного, повного, об`єктивного розгляду справи, задля забезпечення сторонам конституційного права на судовий захист, приймаючи до уваги наведені положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, задля ефективної реалізації сторонами своїх процесуальних прав, необхідності забезпечення реалізації процесуальних прав та обов`язків учасників справи, їх належного та безпечного доступу до правосуддя, суд був вимушений вийти за межі граничного процесуального строку розгляду даної справи, здійснивши її розгляд у розумний строк, застосувавши ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 3 Конституції України та ст.ст. 2, 11 ГПК України.
З урахуванням викладеного, за об`єктивних обставин розгляд даної справи був здійснений судом без невиправданих зволікань настільки швидко, наскільки це було можливим за вказаних умов, у межах розумного строку в контексті положень Господарського процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.ст.209, 210 ГПК України судом були з`ясовані всі обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, а також безпосередньо досліджені всі докази, наявні в матеріалах справи та їм надана відповідна оцінка.
01.06.2026 відповідно до ч.1 ст.219 та ст. 240 ГПК України, в присутності представника позивача судом було проголошено скорочене рішення.

4.Фактичні обставини, встановлені судом.
25.04.1999 між Одеським державним університетом ім. І.І. Менчнікова та виконавчим комітетом Іллічівської міської ради був укладений договір про спільну діяльність, предметом якого була домовленість сторін співпрацювати у рамках створення Іллічівського навчально-наукового центру (ІННЦ) ОДУ з метою забезпечення громадян міста Іллічівська Одеської області конституційним правом на освіту та реалізація доступності його багаторівневої системи (т.с. 2, а.с. 95,96).
Відповідно до умов п.2.1.2. Міськвиконком зобов`язався, зокрема, передати ОДУ в користування (на баланс) приміщення для організації навчально-виховного процесу у ІННЦ.
Пунктом 6.3. договору визначено, що він укладений на невизначений термін.
Станом на лютий 2002 дитячий комбінат № 4, розташований за адресою: м. Іллічівськ, пров. Шкільний № 6 А, належав до державної власності та перебував у користуванні державного підприємства "Іллічівський судноремонтний завод" (надалі – ДП "Іллічівський СРЗ").
11.09.2000 Указом Президента України № 1059/2000 "Про надання деяким вищим навчальним закладам статусу національних" Одеському державному університету ім. І.І. Менчнікова був присвоєний статус національного.
21.02.2002 виконкомом Іллічівської МР було прийнято рішення № 185 (т.с.2, а.с. 104), відповідно до якого було вирішено, зокрема: 1) прийняти у комунальну власність територіальної громади м. Іллічівськ дитячий комбінат № 4 ДП "Іллічівський СРЗ", розташований в м. Іллічівськ за адресою: пров. Шкільний № 6 А, та передати на баланс відділу комунальної власності Іллічівської міської ради; 2) затвердити акт прийому передачі до комунальної власності територіальної громади м. Іллічівська; 3) державному комунальному підприємству бюро технічної інвентаризації (ДКПБТІ) видати свідоцтво на право власності територіальній громаді м. Іллічівська в особі Іллічівської МР на нерухоме майно - колишній дитячий комбінат № 4 ДП "Іллічівський СРЗ"; 4) затвердити дане рішення на черговій сесії міської ради.
11.03.2002 ОНУ листом за № 135 А (т.с. 2, а.с 101) звернувся до міського голови м. Іллічівськ, в якому просив на підставі договору про спільну діяльність від 25.04.1999 передати приміщення дитячого закладу Іллічівського СРЗ в користування Іллічівському навчально-науковому центру ОНУ у зв`язку із розширенням контингенту студентів.
22.03.2002 рішенням Іллічівської МР за № 200-ХХІІІ на підставі звернення ОНУ, договору про спільну діяльність від 25.04.1999 та відповідно до ст.2, 5 Закону України "Про передачу об`єктів державної та комунальної власності" та ст.26, 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" із власності Іллічівської територіальної громади у власність ОНУ була передана будівля колишнього дитячого комбінату № 4 ДП "Іллічівський СРЗ" для розміщення в ній учбових аудиторій Іллічівського учбово-наукового центру ОНУ (т.с.1, а.с 56).
29.03.2002 комісією у складі представників Іллічівської МР та ОНУ на виконання рішення Іллічівської МР № 200-ХХІІІ від 22.03.2002 було проведено обстеження та передачу об`єкта -колишнього садка-яслів № 4 Іллічівського судноремонтного заводу, за адресою: м. Іллічівськ, Шкільний провулок, № 6 А, відповідно до якого у власність ОНУ була передана будівля, технічна документація та авізо (т.с. 1, а.с.75), про що був складений Акт приймання-передачі будівлі колишнього дитячого комбінату № 4 ДП "Іллічівський СРЗ" Одеському національному університету ім. І.І. Мечникова (т.с.1, а.с. 71-73), а також згідно доповнення до Акту приймання-передачі (т.с.1, а.с.74), ОНУ були передані зелені насадження, асфальтове покриття та площа земельної ділянки, що прибирається. 
У жовтні 2002 – січні 2003 на замовлення ОНУ проектувальником – ТОВ "АДК і К" (держ. ліцензія ОД № 01408) була розроблена проектна документація для проведення капітального ремонту існуючої будівлі дитячого садку у м. Іллічівськ по пров. Шкільний, 6 А під навчальний корпус № 2 Іллічівського наукового центру ОНУ (т.с.1, а.с. 138-216). 
У січні-березні 2003 ОНУ отримало від ВАТ "Одесаобленерго", Виробничого управління комунального господарства м. Іллічівська та КП "Іллічівськтеплоенерго" технічні умови для підключення до відповідних мереж учбового корпусу Іллічівського учбово-наукового центру ОНУ (т.с. 1, а.с. 217-222).
27.02.2003 рішенням виконкому Іллічівської МР № 108 (т.с. 1, а.с.97) було погоджено ОНУ реконструкцію дитячого комбінату № 4 по провулку Шкільному, 6-А в м. Іллічівську під учбовий корпус ОНУ з виконання робіт по благоустрою прилеглої території.
Проектна документація капремонту існуючої будівлі дитячого садку у м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6А, під навчальний корпус № 2 Іллічівського навчально-учбового центру ОНУ була погоджена 07.04.2003 Центральною СЕС на водному транспорті (т.с. 1, а.с.104-106), 14.04.2003 Управлінням архітектури та містобудування Іллічівської міськради (т.с.98-103). 
07.11.2003 ОНУ звернувся до міського голови м. Іллічівськ з листом № 35 (т.с. 1, а.с119), в якому просив надати дозвіл на оформлення права постійного користування земельною ділянкою площею 10317 м2, розташованою у м. Іллічівськ за адресами: вул. Данченко, 17-А та Шкільний пров. 6-А під розташування існуючих будівель двох корпусів ОНУ.
14.11.2003 Іллічівська міська рада рішенням за № 221/26-ХХІV (т.с. 1,а.с. 120) надала ОНУ дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки площею 1,0317га, за адресою: м. Іллічівськ, вул. Данченко, 17-А та Шкільний пров. 6-А під розташування існуючих двох корпусів.
09.12.2003 Іллічівська міська рада листом за № 16-1826 (т.с. 1,а.с. 121) надала ОНУ дозвіл на розробку проекту відведення в одну стадію та виготовлення необхідної технічної документації по видачі державного акту на право постійного користування земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Іллічівськ, вул. Данченко, 17-А та Шкільний пров. 6-А.
Проект відведення земельної ділянки під розміщення існуючих двох корпусів Іллічівського навчально-наукового центру ОНУ був погоджений 30.11.2004 виконкомом Іллічівської міськради (т.с. 1,а.с. 122) та 20.12.2004 Центральною СЕС на водному транспорті (т.с.1, а.с. 123).
04.05.2004 між Іллічівським УНЦ ОНУ (замовник) та ПП "Парнас+" (підрядник) був укладений договір № 3 (т.с. 1, а.с. 117,118) відповідно до якого замовник доручив, а підрядник зобов`язався виконати роботи по реконструкції існуючої будівлі дитячого садка у м. Іллічівськ по Шкільному пров. 6-А під учбовий корпус № 2.
25.07.2005 Управлінням архітектури та містобудування Іллічівської міськради було затверджено архітектурно-планувальне завдання № 32 на проектування об`єкта архітектури для капітального ремонту з розширенням існуючої будівлі дитячого садка під навчальний корпус № 2 Іллічівського навчально-наукового центру ОНУ по пров. Шкільний, 6-А буд. 2 в м. Іллічівськ (т.с. 1, а.с. 108-112).
10.05.2005 між Іллічівським УНЦ ОНУ (замовник) та ТОВ "Монтаж-23" (підрядник) був укладений договір підряду № 18 (т.с. 1, а.с. 114,115), відповідно до якого замовник доручив, а підрядник прийняв на себе зобов`язання по виконанню власними силами робіт по реконструкції дитячого садка під учбовий корпус № 2 ІУНЦ ОНУ у м. Іллічівськ по Шкільному пров. 6-А.
22.02.2010 ВАТ "Одесаобленерго" здійснило заміну електролічильника споживачу - ОНУ на об`єкті за адресою: м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6А, про що був складений технічний паспорт (т.с.1, а.с 88, 89) та Акт опломбування устаткування споживача (т.с.1, а.с 90).
22.09.2010 КП "БТІ" м. Іллічівськ звернулось до відділу комунальної власності та земельних відносин Іллічівської міськради з листом за № Б-988 (т.с. 1, а.с 61), в якому зазначило, що: КП як орган, здійснюючий державну реєстрацію прав на нерухоме майно прийняв на облік "безхазяйну річ" – будівлю дитячого садка № 4 ДР "Іллічівський СРЗ", розташовану за адресою: м. Іллічівськ, пров. Шкільний, № 6-Б; на протязі одного року з моменту взяття на облік уповноваженим керувати зазначеним майном визначений відділ комунальної власності та земельних відносин Іллічівської міськради, а тому просило розташувати офіційну об`яву в газеті та надати КП "БТІ" м . Іллічівська оригінал газети з оприлюдненою об`явою для обліку.
07.12.2012 Іллічівський міській суд за наслідками розгляду заяви Іллічівської міської ради постановив рішення у справі № 1511/3018/2012 (т.с. 1, а.с 62, 63), відповідно до якого заяву Іллічівської міської ради Одеської області задовольнив, передав Іллічівський територіальній громаді в особі Іллічівської міської ради Одеської області у комунальну власність будівлю дитячого садка, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6-Б, що знаходиться на праві оперативного управління відділу комунальної власності та земельних відносин.
На підставі вище наведеного рішення суду, 29.12.2012 КП "БТІ" м. Іллічівськ було проведено державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади в особі Іллічівської міської ради майна, що знаходиться в оперативному управлінні відділу комунальної власності та земельних відносин, яке складається з будівлі дитячого садка, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6-Б, номер запису 1078 в книзі: ГН-11 стор.96 (т.с. 1, а.с. 66).
29.09.2014 у відповідь на лист заступника міського голови м. Іллічівськ за № 1-12-699 від 11.08.2014, ОНУ у листі за № 19 (т.с. 1, а.с 124) зазначив, що оформлення прав на земельні ділянки, які використовувалися університетом, тимчасово призупинено у зв`язку з відсутністю фінансування за статтею видатків.
29.09.2016 відповідно до наказу МОН України за № 1164 (т.с.1, а.с 126) (п.1) за ОНУ було закріплено на праві господарського відання нерухоме майно, зазначене у додатку до цього наказу (т.с.1, а.с 127-129), в якому під порядковим № 238 значиться навчальний корпус (інвент. № 10300005), за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6а та (п. 2) ректора ОНУ зобов`язано забезпечити, зокрема, проведення в установленому законодавством порядку, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зазначене у п. 1 наказу.
Відповідно до п. 2 наказу МОН України за № 1159 від 14.08.2017 (т.с.1, а.с 130) ректора ОНУ зобов`язано забезпечити протягом 2017-2018 років проведення в установленому законодавством порядку державної реєстрації речових прав на державне нерухоме майно, що закріплене за університетом на праві господарського відання.
27.12.2017 ОНУ листом за № 21-01-2669 звернувся до Фонду державного майна України, в якому просив надати витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо окремого нерухомого державного майна, яке перебуває на балансі ОНУ.
27.02.2018 ФДМУ разом із супровідним листом № 10-15-4103 надав ОНУ Витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо майна МОН України, яке знаходиться на балансі ОНУ (т.с. 1, а.с. 78-81), в якому за номером 1.50 значиться навчальний корпус, літ. Б, площею 1977,7 м2, розташований за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6а (т.с.1, а.с 80).
22.06.2022 на виконання наказу МОН № 1/3459-22 від 15.03.2022 розпорядженням ОНУ за № 09 (т.с. 1, а.с 42), була призначена перевірка об`єктів нерухомого майна ОНУ.
28.09.2022 в ході перевірки працівниками ОНУ було з`ясовано, що приміщення учбового корпусу ОНУ, розташовані за адресою: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6А зайняті невстановленими особами, у зв`язку із чим юрист ОНУ того ж дня звернувся до відділу поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 з відповідною заявою (т.с. 1, а.с.43), а також інспектору поліції ним були надані письмові пояснення (т.с. 1, а.с. 44).
Завідуюча господарством учбового корпусу ОНУ, у своїх поясненнях на ім`я проректора від 28.09.2022 (т.с. 1, а.с 45), зазначила, зокрема, що ключі від приміщень учбового корпусу вона нікому не передавала.
13.10.2022 на замовлення Чорноморської міської ради КП "БТІ" був виготовлений технічний паспорт № 93399 (т.с.3, а.с. 68-74) на громадський будинок з господарськими (допоміжними) будівлями та спорудами за адресою: пров. Шкільний, № 6-Б, м. Чорноморськ, Одеський р-н Одеської області. 
26.10.2022 відділ поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 ГУ національної поліції в Одеській області листом за № 612-9287 (т.с. 1, а.с. 46) повідомив юрисконсульта ОНУ, що в ході вивчення заяви ОНУ від 28.10.2022 будь-яких ознак адміністративного або кримінального складу правопорушення виявлено не було.
Як вбачається з Інформації з ДРРП, державним реєстратором виконкому Чорноморської міської ради 27.10.2022 на підставі рішення Іллічівського міського суду №1511/3018/2012 від 07.12.2012 були внесені відомості до реєстру про реєстрацію за Чорноморською міською радою права власності на об`єкт житлової нерухомості - будівлю дитячого садку за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-Б (т.с.1, а.с 135,136).
02.11.2022 в ході проведення повторної перевірки стану будівлі учбового корпусу ОНУ, представниками ОНУ було виявлено, що, розташована за адресою: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6А опечатана та доступ до неї обмежений, на воротах та хвіртці невідомими особами змінені замки, вхідні двері до корпусу зачинені та опечатані і на них також змінені замки, а невстановлена особа, яка представилась охоронцем перешкоджала працівникам ОНУ у доступі до приміщень корпусу. 
Після виклику поліції представниками ОНУ, до будівлі учбового корпусу ОНУ прибули представники Чорноморської міської ради та зазначили, що будівля учбового корпусу є власністю відділу освіти Чорноморської міської ради, її адресою є: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6Б і відповідні приміщення належать Чорноморській міській раді на підставі рішення Іллічівського міського суду №1511/3018/2012 від 07.12.2012, при цьому документи на підтвердження зазначеного представникам ОНУ надані не були, після чого доступ до будівлі учбового корпусу представникам ОНУ був наданий.
За результатами перевірки працівниками ОНУ того ж дня був складений Акт огляду об`єкту нерухомого майна – учбового корпусу, що знаходиться на балансі ОНУ за адресою: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6А (т.с. 1, а.с. 47, 48).
Того ж дня до ДРРП державним реєстратором виконкому Чорноморської міської ради на підставі рішення Чорноморської міської ради № 548-VІІ від 21.02.2020 до реєстру були внесені відомості про реєстрацію за відділом освіти Чорноморської міської ради права оперативного управління на об`єкт житлової нерухомості - будівлю дитячого садку за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-Б (т.с.1, а.с 135,136).
04.11.2022 виконкомом Чорноморської міської ради, у відповідь на запит про надання публічної інформації від 30.10.2022 (т.с.1, а.с 57), у листі було зазначено, зокрема, що: Чорноморською міською радою резервування адреси: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6Б не здійснювалось; від 22.02.2013 до теперішнього часу вищезазначена адреса об`єкту нерухомості не присвоювалась, у листі КП "БТІ" м. Чорноморськ від 22.09.2010 № Б-988 вказано, що будівля дитячого садочку № 4 (ДП "ІСРЗ"), розташована за адресою: м. Чорноморськ (Іллічівськ), пров. Шкільний, 6Б і від 22.02.2013 вказаній будівлі поштова адреса не присвоювалась, а до цієї дати процедура присвоєння адрес на законодавчому рівні не визначалась; інформація щодо підстав присвоєння адреси об`єкту нерухомості – будівлі дитячого садка, розташованому за адресою: м. Чорноморськ (Іллічівськ), пров. Шкільний, 6Б (право власності на який зареєстровано від 29.12.2012), відсутня.
28.11.2022 ФДМУ на запит ОНУ надав Витяг з Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо окремого нерухомого державного майна за місцезнаходженням: Одеська обл., м. Чорноморськ (Іллічівськ), вул. Дачна, 17а та пров. Шкільний, 6а, яке перебуває на балансі ОНУ (суб`єкт управління – МОН України) (т.с.1, а.с 82, 83).
07.12.2022 виконком Чорноморської міської ради у відповідь на запит юрисконсульта ОНУ у листі за № ВИХ-ЗПІ-71-2022 (т.с. 1, а.с. 64, 65) зазначив, зокрема, що з моменту заведення архівної справи КП "БТІ" на об`єкт нерухомого майна – будівлю колишнього дитячого комбінату № 4, була адреса: пров. Шкільний, 6-а, м. Чорноморськ, яку згодом змінено на адресу: пров. Шкільний, 6-б, м. Чорноморськ, у зв`язку з прийняттям розпорядження Іллічівського міського голови від 24.01.2003 3 57 та послідуючим прийняттям у комунальну власність новоствореного об`єкту гаражів.
09.12.2022 відділ поліції № 1 Одеського районного управління поліції № 2 ГУ національної поліції в Одеській області листом за № вх. 5306 (т.с. 1, а.с. 55) повідомив юрисконсульта ОНУ, що в ході проведення перевірки заяви юрисконсульта ОНУ від 02.11.2022 було встановлено, що будівля за адресою: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6А була прийнята в оперативне управління відділом освіти Чорноморської міської ради, а тому спір щодо володіння зазначеним приміщенням відноситься до категорії цивільно-правових взаємовідносин, вирішення якого підлягає виключно в судовому порядку.
Як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107645573) 30.11.2022 ОНУ звернувся до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Іллічівського міського суду по справі № 1511/3018/2012 від 07.12.2012 і ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.12.2022 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/108106755) ОНУ був поновлений строк на апеляційне оскарження рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОНУ на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 у справі за заявою Іллічівської міської ради Одеської області про передачу у комунальну власність безхазяйного майна.
Міністерство економіки України у листі за № 3213-06/1374-09 від 11.01.2023 у відповідь на запит щодо отримання інформації стосовно передачі з комунальної у державну власність об`єктів нерухомого майна, розташованих за адресою: пров. Шкільний, 6-А у м. Чорноморськ (м. Іллічівськ) Одеської області зазначило, що пропозиції від ініціатора стосовно передачі з комунальної у державну власність об`єктів нерухомого майна, розташованих за вищезазначеною адресою, до Мінекономіки не надходили, при цьому зазначивши, що у разі надання адресата та вихідного номеру листа, яким було направлено такі пропозиції, Мінекономіки поінформує запитувача додатково з порушеного питання (т.с.2, а.с. звор. сторона а.с. 99, а.с. 100).
11.01.2023 ФДМУ у листі № 10-24-704 зокрема зазначив, що Єдиний реєстр об`єктів державної власності з 2005 року формується та ведеться Фондом згідно з наданою суб`єктами управління інформацією щодо об`єктів державної власності, зокрема, майна державних підприємств, установ, організацій. За даними, які надані МОН до Фонду, в Реєстрі обліковується нерухоме державне майно, зокрема навчальні корпуси літ. А та літ. Б за місцезнаходженням: Одеська обл., м. Чорноморськ (Іллічівськ), вул. Данченко, 17 а та пров. Шкільний, 6а відповідно, яке перебуває на балансі ОНУ; суб`єкт управління МОН України (т.с.2, звор. сторона а.с. 97).
12.01.2023 ФДМУ у листі № 10-24-704 зазначив, що підставою для включення та внесення змін до Реєстру є надходження від суб`єктів управління до Фонду інформації про об`єкти державної власності, а тому дії Фонду щодо внесення даних до Реєстру залежать від дій суб`єктів управління. За даними, які надані МОН України до Фонду, в Реєстрі обліковується нерухоме державне майно, зокрема навчальні корпуси літ. А та літ. Б за місцезнаходженням: Одеська обл., м. Чорноморськ (Іллічівськ), вул. Данченко, 17 а та пров. Шкільний, 6а відповідно, яке перебуває на балансі ОНУ; суб`єкт управління МОН України (т.с.2, а.с. 98).
13.01.2023 Управління з питань державного майна та підприємств МОН України у листі № 11/32-23 зазначило, що відповідно до даних, зазначених в автоматизованій системі "Юридичні особи" за адресами: м. Чорноморськ (Іллічівськ), пров. Шкільний, 6-А та вул. Данченко, 17-А розміщені об`єкти нерухомого майна, які належать до державної форми власності та відносяться до сфери управління МОН України. Інформація про надання КМ згоди на передачу з комунальної у державну власність, створення комісії з питань передачі та погодження КМУ реконструкції чи ремонту об`єктів нерухомого майна, які розміщені за вищезазначеними адресами протягом 2001-2023 років, в МОН відсутня. Також у листі зазначено, що в МОН відсутня інформація стосовно надання повідомлень КМУ до органів державної статистики, державної податкової служби, фінансових органів, ФДМУ протягом 2001-2023років про передачу з комунальної у державну власність вищезазначених об`єктів (т.с. 2, а.с. 99).
15.05.2024 постановою Одеського апеляційного суду по справі № 1511/3018/2012 (т.с. 1, а.с. 67-70) апеляційну скаргу ОНУ було задоволено, рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 07.12.2012 скасовано, а заяву Іллічівської міської ради Одеської області, правонаступником якої є Чорноморська міська рада Одеського району Одеської області, про передачу у комунальну власність безхазяйного майна залишено без розгляду.
Як зазначає позивач, він є законним розпорядником спірного нерухомого майна, яке належить до державної власності, та знаходиться у нього на праві господарського відання, яке відповідно до приписів ГК України та ЦК України захищається як і права власника, а безпідставна реєстрація Чорноморською міською радою права власності на будівлю колишнього дитячого комбінату №4 ДП "Іллічівський судноремонтний завод" за зміненою адресою: м. Чорноморськ, провулок Шкілький 6-Б та перешкоджання позивачу у доступі до будівлі є явним невизнанням та оспорюванням прав університету на розпорядження спірним майном, чим порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, що й стало підставою для звернення з відповідним позовом до Господарського суду для їх захисту.

5. Висновки суду за результатами розгляду справи.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
Згідно ст.4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. 
Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. Відмова від права на звернення до господарського суду є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному законом порядку.
Аналіз наведених норм дає змогу дійти висновку, що кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" є, зокрема, захист гарантованих Конституцією України та законами, прав і законних інтересів юридичних осіб.
Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Згідно з частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
У частині 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України зазначається, що юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Отже, зазначені норми закону визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.
Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлене у заявлений спосіб.
Позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, не визнання або оспорення відповідачем (відповідачами) прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову. 
Відповідно до преамбули, Закону України № 147/98-ВР від 03.03.1998 "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" (надалі – Закон № 147/98) (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин), цей Закон визначає основні засади передачі об`єктів права державної власності у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах або у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність безоплатно або шляхом обміну. 
Абзац перший та другий статті 1 Закону України № 147/98, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначає, що він регулює відносини, пов`язані з передачею об`єктів права державної власності у комунальну власність, а також об`єктів права комунальної власності у державну власність. 
Згідно абз 2 ч. 1 ст. 2 Закону № 147/98 об`єктами передачі згідно з цим Законом є, зокрема, нерухоме майно (будівлі, споруди, у тому числі об`єкти незавершеного будівництва, приміщення).
Відповідно до ст. 3 Закону № 147/98 ініціатива щодо передачі об`єктів права державної та комунальної власності може виходити відповідно від органів, уповноважених управляти державним майном, Національної академії наук, інших аналогічних самоврядних організацій, яким передано в користування державне майно (далі - самоврядні організації), місцевих органів виконавчої влади, відповідних органів місцевого самоврядування. 
Згідно з нормами ч.1, 2 ст. 5 Закону № 147/98 передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється за рішенням сільських, селищних, міських, районних у містах рад - щодо об`єктів права комунальної власності відповідних територіальних громад за наявності згоди на передачу Кабінету Міністрів України - щодо об`єктів, визначених в абзацах другому, третьому та п`ятому частини першої статті 2 цього Закону, або органів, уповноважених управляти державним майном, - щодо окремого індивідуально визначеного майна підприємств (крім нерухомого майна). 
Так само, відповідно до абз 2 ч. 3 "Порядку подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність та утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів у державну власність" затвердженого постановою КМУ від 21.09.1998 за № 1482 (надалі – Порядок № 1482), в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється за рішенням, сільських, селищних, міських рад - щодо об`єктів права комунальної власності відповідних територіальних громад.
Як встановлено судом, 22.03.2002 Іллічівською міською радою було прийнято рішення за № 200-ХХІІІ про передачу із власності Іллічівської територіальної громади у власність ОНУ будівлі колишнього дитячого комбінату № 4 державного підприємства "Іллічівський СРЗ", зазначене рішення є чинним та ні ким не оспорювалося.
Частиною 5 ст. 5 Закону № 147/98 встановлено, що порядок подання та розгляду пропозицій щодо передачі об`єктів з комунальної у державну власність визначається Кабінетом Міністрів України. 
У відповідності до ч.1 ст. 6 наведеного Закону передача об`єктів здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять представники виконавчих органів відповідних рад, місцевих органів виконавчої влади, органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядних організацій, фінансових органів, підприємств, трудових колективів підприємств, майно яких підлягає передачі.
Утворює комісію з питань передачі об`єктів та призначає її голову: виконавчий орган відповідної сільської, селищної, міської, районної у місті ради, якщо інше не передбачено законом, - у разі передачі об`єктів у комунальну власність територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах (ч.2 ст. 6 Закону).
У частині третій ст. 6 Закону № 147/98 визначено, що порядок утворення і роботи комісії з питань передачі об`єктів визначається Кабінетом Міністрів України - у разі передачі об`єктів у державну власність.
Відповідно до приписів ч. 5, 6 ст. 7 Закону № 147/98 передача оформляється актом приймання-передачі, який підписується головою і членами комісії. Форма акта приймання-передачі затверджується Кабінетом Міністрів України. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі. 
Частиною сьомою Порядку № 1482 визначено, що передача об`єктів з комунальної у державну власність здійснюється комісією з питань передачі об`єктів, до складу якої входять: представники виконавчого органу відповідної ради, місцевого органу виконавчої влади та органу, уповноваженого управляти державним майном, або самоврядної організації, яким передається об`єкт. 
Відповідно до частини дев`ятої Порядку № 1482 передача оформляється актом приймання-передачі за формою згідно з додатком. Акт складається у чотирьох примірниках, підписується головою та членами комісії і затверджується органом, який утворив комісію. Право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі. Операції з передачі комунального майна відображаються у бухгалтерському обліку в порядку, визначеному Мінфіном. 
З матеріалів справи судом встановлено, що 29.03.2002 на виконання рішення Іллічівської міської ради № 200-ХХІІІ від 22.03.2002, комісією у складі представників Іллічівської міської ради, її виконавчих органів та ОНУ на виконання було проведено обстеження та передача об`єкта із комунальної у державну власність (оскільки ОНУ є державним закладом освіти, який підпорядковується МОН України), про що був складений Акт приймання-передачі будівлі, технічної документації та складено авізо на колишній садок-ясла № 4 Іллічівського судноремонтного заводу, за адресою: м. Іллічівськ, Шкільний провулок, № 6 А та доповнення до Акту приймання-передачі, відповідно до якого ОНУ були передані також зелені насадження, асфальтове покриття та площа земельної ділянки, що прибирається. 
Відповідно до приписів ч. 6 ст. 7 Закону № 147/98 та абз. 2 ч. 9 Порядку № 1482 право власності на об`єкт передачі виникає з дати підписання акта приймання-передачі.
Виходячи з наведеного, та враховуючи те, що ОНУ відноситься до державних закладів освіти, суд дійшов висновку, що об`єкт - колишній садок-ясла № 4 Іллічівського судноремонтного заводу, за адресою: м. Іллічівськ, Шкільний провулок, № 6 А перейшов у державну власність з дати підписання Акту приймання-передачі, а саме, з 29.03.2002.
Відповідно до приписів ч. 1 ст. 34 Закону України "Про власність" (чинного на час виникнення спірних правовідносин) загальнодержавну (республіканську) власність складають, зокрема: майно вищих і середніх спеціальних навчальних закладів; майно державних підприємств; об`єкти соціально-культурної сфери або інше майно, що становить матеріальну основу суверенітету України і забезпечує її економічний та соціальний розвиток.
Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражним судом, третейським судом (стаття 49).
Судом встановлено, що після приймання спірного майна ОНУ здійснювалися відповідні дії для приведення спірного об`єкту у придатний для використання в освітній діяльності стан, а саме, замовлялась та погоджувалась із органами місцевого самоврядування (виконавчими органами Чорноморської (Іллічівської) міської ради) проектна документація на реконструкцію спірного об`єкта нерухомості, отримувалися технічні умови у відповідних службах та організаціях для підключення освітлення, водопостачання (водовідведення) та теплопостачання, укладались із підрядними організаціями договори на проведення будівельних робіт на об`єкті за рахунок коштів державного бюджету та за погодженням із відповідною казначейською службою.
Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Аналогічне положення закріплено у статті 321 ЦК України.
Суд зауважує, що правовий режим майна суб`єктів господарювання був унормований ГК України, згідно з ч. 1 та 2 ст. 133 якого основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління. Господарська діяльність може здійснюватися також на основі інших речових прав (права володіння, права користування тощо), передбачених Цивільним кодексом України.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 136 ГК України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства.
Господарський кодекс України втратив чинність на підставі Закону № 4196-IX від 09.01.2025 "Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб" (надалі – Закон № 4196).
Закон № 4196 визначає правові та організаційні засади діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб.
Частиною 1 статті 1 Закону № 4196 передбачено, що перехідний період - трирічний строк, що починається з дня введення в дію цього Закону;
Статтею 11 Закону № 4196 врегульовано питання права господарського відання на перехідний період.
Право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, що володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим суб`єктом управління об`єктами державної власності, уповноваженим органом місцевого самоврядування), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника (уповноваженого суб`єкта управління об`єктами державної власності, уповноваженого органу місцевого самоврядування) у випадках, передбачених законом та установчими документами.
У випадках, визначених законом, майно держави, Автономної Республіки Крим або територіальної громади може бути закріплено на праві господарського відання за господарськими товариствами без права його відчуження. Законом можуть встановлюватися особливості здійснення права господарського відання господарськими товариствами (частина 1).
Власник майна, закріпленого на праві господарського відання, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись у діяльність підприємства (частина 2).
Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, що здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника (частина 3).
Аналогічне положення містила частина 4 статті 136 Господарського кодексу України.
Положеннями ст. 15 та 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду.
За змістом статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Об`єктом судового захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
У відповідності до правової позиції Верховного Суду, сформованої у постанові від 13.05.2019 у справі № 905/494/18, яка була підтримана Верховним Судом у постанові від 18.04.2023 у справі № 916/2019/13(916/526/22), позов про визнання права господарського відання є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права господарського відання на спірне майно. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права господарського відання позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права господарського відання чи іншого речового права на майно.
Порушення, невизнання або оспорювання права господарського відання є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", №40450/04, пункт 64).
Засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), № 21987/93, пункт 95).
При оцінці ефективності в даній справі враховано формальні засоби правового захисту та загальний правовий і політичний контекст, в якому вони діють, й особисті обставини заявника (рішення у справі "Джорджевич проти Хорватії" (Djordjevic v Croatia), № 41526/10, пункт 101; рішення у справі "Ван Остервійк проти Бельгії" (Van Oosterwijck v Belgium), № 7654/76 пункти 36-40).
Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №705/552/15-а).
У правових висновках Верховного Суду, визначено, що задоволення позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин щодо наявності у нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорення) цього права відповідачем з урахуванням належно обраного способу судового захисту (постанови Верховного Суду від 09.07.2024 у справі № Б-39/13-10 (643/265/22), від 10.07.2024 у справі № 914/1688/21, від 11.07.2024 у справах № 50/790-43/173 та № 911/4706/15 (911/1626/21), від 13.03.2024 у справі № 910/431/23).
Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Як встановлено судом, за результатами перевірки майна ОНУ розташованого за адресою: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6А було встановлено, що на підставі рішення Іллічівського міського суду у справі № 1511/3018/2012 від 07.12.2012 Іллічівський територіальній громаді в особі Іллічівської міської ради Одеської області було передано у комунальну власність будівлю дитячого садка, розташовану за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6-Б, що знаходиться на праві оперативного управління відділу комунальної власності та земельних відносин і на підставі зазначеного рішення суду, КП "БТІ" м. Іллічівськ 29.12.2012 було проведено державну реєстрацію права комунальної власності територіальної громади в особі Іллічівської міської ради майна, що знаходиться в оперативному управлінні відділу комунальної власності та земельних відносин яке складається з будівлі дитячого садка, розташованої за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6-Б.
Окрім того, з матеріалів справи судом встановлено, що під час проведення перевірки стану майна ОНУ, за зверненням Чорноморської міської ради, державним реєстратором виконкому Чорноморської міської ради на підставі рішення Іллічівського міського суду №1511/3018/2012 від 07.12.2012 до ЄДРРП 27.10.2022 були внесені відомості про реєстрацію за Чорноморською міською радою права власності на об`єкт житлової нерухомості - будівлю дитячого садку за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-Б, а також під час розгляду Одеським апеляційним судом апеляційної скарги ОНУ, до ДРРП державним реєстратором виконкому Чорноморської міської ради на підставі рішення Чорноморської міської ради № 548-VІІ від 21.02.2020 до реєстру були внесені відомості про реєстрацію за відділом освіти Чорноморської міської ради права оперативного управління на об`єкт житлової нерухомості - будівлю дитячого садку за адресою: Одеська обл., Одеський р-н, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-Б.
При цьому, судом під час розгляду справи встановлено, що Чорноморська (Іллічівська) міська рада та її виконавчі органи, своїми конклюдентними діями, а саме, погодженням у встановленому законодавством порядку проектної документації на реконструкцію об`єкту, наданням дозволу ОНУ на оформлення землекористування під спірним об`єктом, жодним чином не оспорювали належність цього об`єкту до державної власності. 
Проте, всупереч попередній поведінці органів місцевого самоврядування, у 2010-2012 роках без повідомлення ОНУ, Чорноморською (Іллічівською) міською радою, її виконавчими органами та комунальним підприємством "БТІ" м. Іллічівськ були вчинені ряд дій, завдяки яким спірний об`єкт нерухомості був визнаний безхазяйною річчю, була змінена поштова адреса, звернення до суду на підставі яких Чорноморська (Іллічівська) міська рада набула права комунальної власності на спірне нерухоме майно та в подальшому, під час з`ясування ОНУ наявності у відповідача права комунальної власності на спірне нерухоме майно та звернення його до Одеського апеляційного суду, зареєструвала свої права у ЄДРРП.
Надаючи правову оцінку діям відповідача, суд вважає необхідним звернутися до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.08.2025 у справі №910/10001/24, відповідно до якої Верховний Суд звертає увагу, що добросовісність є однією із основоположних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 Цивільного кодексу України). Принцип добросовісності передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. 
Дії учасників цивільних відносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі №145/2047/16 зазначено, що в праві України доктрина venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи, та базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), в основі якої - принцип добросовісності. Поведінка є такою, що суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, якщо вона не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона правовідносин розумно покладалася на ці заяви чи попередню поведінку.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що поведінка Чорноморської міської ради у спірних правовідносинах принципу добросовісності не відповідає.
Відповідно до положень статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Проте, як вбачається з матеріалів справи, за результатами звернення ОНУ до Одеського апеляційного суду із апеляційною скаргою, рішення Іллічівського міського суду у справі № 1511/3018/2012 від 07.12.2012 постановою Одеського апеляційного суду від 15.05.2024 було скасовано, а заява Іллічівської міської ради про передачу у комунальну власність безхазяйного майна залишена без розгляду.
Постановою КМУ № 467 від 14.04.2004 було затверджено "Положення про Реєстр об`єктів державної власності, які використовуються у сфері господарської діяльності" та на Фонд державного майна покладено методичне та програмне забезпечення робіт, пов`язаних з веденням Реєстру та організацією захисту інформації.
Відповідно до ч. 1 Положення Реєстр об`єктів державної власності, які використовуються у сфері господарської діяльності (далі - Реєстр), є автоматизованою системою збирання, обліку, накопичення, оброблення, захисту та надання інформації про державні підприємства, корпоративні права держави, державне майно, передане в оренду, майно, яке не увійшло до статутних фондів господарських товариств, створених у процесі приватизації та корпоратизації. 
Частиною 2 Положення визначено, що Реєстр формується шляхом створення на єдиних методологічних засадах інформаційних систем у Держкомстаті, Мінекономіки, Фонді державного майна, Мінфіні, Державній комісії з цінних паперів та фондового ринку, Державній податковій адміністрації, інших органах, уповноважених управляти державним майном і корпоративними правами держави, з метою, зокрема, ведення обліку об`єктів державної власності; здійснення контролю за ефективним використанням державного майна та фінансами державних підприємств, тощо.
З матеріалів справи судом також встановлено, що спірний об`єкт знаходиться на балансі ОНУ з 2002 року; у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності обліковується навчальний корпус, літ. Б, площею 1977,7 м2, розташований за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ (Іллічівськ), пров. Шкільний, 6а; відповідно до наказу МОН України за № 1164 від 29.09.2016 за ОНУ на праві господарського відання було закріплено нерухоме майно, зазначене у додатку до цього наказу, зокрема, навчальний корпус (інвент. № 10300005), розташований за адресою: Одеська обл., м. Іллічівськ, пров. Шкільний, 6а.
Окрім того, з матеріалів справи та пояснень МОН України вбачається, що Міністерство як орган у сфері управління якого знаходиться спірний об`єкт нерухомості, зареєстрований у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, підтверджує передачу цього об`єкта в господарське відання і не заперечує проти наявності у ОНУ права господарського відання на спірне нерухоме майно та стверджує, що, як розпорядник державного майна, своєї згоди на вилучення спірного об`єкта нерухомості з державної власності Чорноморській міській раді не надавало..
Таким чином, оскільки уповноваженим органом не вирішувалося питання про передачу спірного приміщення у комунальну власність Чорноморській міській раді, а рішення Іллічівського міського суду у справі № 1511/3018/2012 від 07.12.2012, яке було підставою набуття Чорноморською (Іллічівською) міською радою права комунальної власності і права оперативного управління її виконавчим органом на спірний об`єкт нерухомості, скасовано, суд дійшов висновку, що у Чорноморської міської ради право комунальної власності на будівлю колишнього садка-яслів ДП "Іллічівський СРЗ", розташованого за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ (Іллічівськ), пров. Шкільний, 6-А, не виникло.
Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом (ч. 4 ст. 182 ЦК України).
Так, Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", що визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень, встановлює, що така державна реєстрація прав є обов`язковою. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації (ст. 3).
Як вже було зазначено вище судом, право державної власності виникло у держави Україна в особі уповноваженого органу – МОН України з дати підписання Акту приймання-передачі спірного майна, а саме, з 29.023.2002 в силу приписів ч. 5, 6 ст. 7 Закону № 147/98 (чинного на час виникнення спірних правовідносин). 
Водночас, слід відмітити, що право господарського відання, як похідне речове право, виникає та реєструється після державної реєстрації права власності на відповідний об`єкт; документальною підставою для такої реєстрації є рішення власника (уповноваженого органу) про закріплення майна (п. 7 ч. 1 ст. 27 зазначеного Закону).
Стаття 70 Закону України "Про вищу освіту" встановлює, що матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.
З встановлених судом обставин вбачається, що спірне нерухоме майно є об`єктом державної власності; МОН України, як суб`єкт управління об`єктами державної власності, а також як орган управління спірним нерухомим майном не заперечує факт передачі відповідного майна до господарського відання позивача.
Право господарського відання є похідним речовим правом, яке за своєю природою виникає лише після відповідної реєстрації права державної власності на спірний об`єкт нерухомого майна.
Як встановлено судом, право державної власності на спірний об`єкт, відповідно до приписів ч. 6 ст. 7 Закону № 147/98 та абз. 2 ч. 9 Порядку № 1482, виникло 29.03.2002 з дати підписання Акта приймання-передачі між позивачем та відповідачем та було зареєстровано у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності щодо державного майна, суб`єктом управління цим майном є МОН України і яке знаходиться на балансі ОНУ.
В свою чергу, МОН України 29.09.2016 був виданий Наказ № 1164, яким за ОНУ було закріплене на праві господарського відання нерухоме майно, в тому складі, спірний об`єкт нерухомості та було наказано забезпечити проведення, у встановленому законодавством порядку, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, зазначене у додатку 1 до наказу.
Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Приписами ст. 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права.
Реєстрація за відповідачем спірного об`єкту нерухомості на праві комунальної власності, унеможливлювало реалізацію позивачем вимог наведеного вище наказу МОН України щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ОНУ.
При цьому судом врахований правовий висновок, зроблений КГС ВС у справі № 906/585/19 від 24.01.2020, відповідно до якого державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.
Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15.
Отже, з урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що позовна вимога про визнання за позивачем права господарського відання на навчальний корпус Одеського національного університету імені І. І. Мечникова, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний 6-Б (колишня адреса: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-А) є обґрунтованою, законною доведеною належними та допустимими доказами, а тому такою що підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги витребувати спірне нерухоме майно від Чорноморської міської ради на користь ОНУ, суд зазначає наступне.
Як встановлено судом, в процесі перевірки у 2022 році стану державного майна, що знаходиться на балансі ОНУ, було встановлено, що відповідач у 2012 році, на підставі рішення Іллічівського міського суду, набув та зареєстрував право комунальної власності на учбовий корпус ОНУ, який знаходиться за адресою: Одеська обл., м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6А, змінив замки у приміщеннях будівлі, на воротах та хвіртці спірного об`єкту, виставив охорону та чинив перешкоди представникам позивача у користуванні зазначеним нерухомим майном, при цьому заперечуючи проти наявності у позивача відповідних прав на це майно.
За змістом ст. ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Судовий захист права власності та майнових інтересів власників - осіб, названих у статті 1 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Стаття 387 ЦК України, передбачає, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Велика Палата Верховного Суду вважає, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі N 6-140цс14).
Згідно постанови Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі № 923/476/17, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, згідно зі статтею 387 Цивільного кодексу України (віндикаційний позов).
Предметом віндикаційного позову становить вимога не володіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.
Оскільки відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону № 4196 до захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності, суд застосовує відповідні приписи ЦК України 
Отже, реєстрація відповідачем права комунальної власності на спірний об`єкт нерухомості, не визнання за позивачем його майнових прав на цей об`єкт та створення перешкод позивачу у користуванні цим об`єктом, на переконання суду, є порушення прав та інтересів постраждалої особи, яке полягає у позбавленні її порушником повноцінного володіння спірним майном. Тому належному способу захисту прав та інтересів постраждалої особи відповідає позовна вимога про витребування спірного нерухомого майна.
Дана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 04.10.2024 у справі № 754/413/22, від 05.03.2025 у справі № 759/15423/18, від 10.04.2024 у справі № 910/3419/22.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про витребування спірного нерухомого майна від Чорноморської міської ради на свою користь, є законною та обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.
Щодо позовних вимог про скасування оспорюваних записів у державному реєстрі речових прав, суд дійшов до наступних висновків.
Завданням господарського судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують господарське судочинство для такого захисту.
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.11.2023 в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2023 в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, тобто позов не володіючого власника до володіючого не власника. 
Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) "юридично" - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.07.2020 в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц).
Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем відповідного права. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем речового права на нерухоме майно, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. 
Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07.11. 2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. 
Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. 
Натомість позовні вимоги про скасування записів про державну реєстрацію права власності (оперативного управління) на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. 
Обрання позивачем способу захисту права не передбаченого законом або договором є неефективним для захисту порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Саме такий висновок викладено, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 236 ГПК України).
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи.
З огляду на викладене, виходячи з принципу єдності судової практики, суд дійшов висновку про відмову в позовних вимогах про скасування записів про реєстрацію права власності та права оперативного управління із припиненням права власності відповідача на спірне нерухоме майно.
Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.
Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).
Відповідно до ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього кодексу.
Згідно з ч. ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.
Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст. 263 та 264 ЦК України.
Так, відповідно до ст. 263 ЦК України перебіг позовної давності зупиняється: 1) якщо пред`явленню позову перешкоджала надзвичайна або невідворотна за даних умов подія (непереборна сила); 2) у разі відстрочення виконання зобов`язання (мораторій) на підставах, встановлених законом; 3) у разі зупинення дії закону або іншого нормативно-правового акта, який регулює відповідні відносини; 4) якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан.
У разі виникнення обставин, встановлених частиною першою цієї статті, перебіг позовної давності зупиняється на весь час існування цих обставин.
Від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення.
Водночас, під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме "продовження позовної давності".
Так, постановою КМУ №211 від 11.03.2020 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.
Законом України №540-IX від 30.03.2020 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення ЦК України" доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Вказаний Закон набрав чинності 02.04.2020.
Відтак, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання 02.04.2020 чинності Законом №540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 06.09.2023 у справі №910/18489/20 та 02.07.2025 у справі №903/602/24.
Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24:00 год 30.06.2023 відповідно до постанови КМУ №651 від 27.06.2023 "Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2".
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.
Відтак, і строк позовної давності щодо звернення позивача до суду із позовною заявою для захисту свого порушеного права на підставі зазначеної вище правової норми було продовжено до 30.06.2023.
Поряд з цим, Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 "Про введення воєнного стану в Україні" було введено воєнний стан в Україні з 05:30 год. 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України і останній триває до теперішнього часу.
Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022 "Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього кодексу, продовжуються на строк його дії. 
Закон №2102-IX набрав чинності з 17.03.2022.
Надалі Законом України №3450-ІХ від 08.11.2023 "Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини" п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24.02.2022 за №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 за №2102-IX "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні", перебіг позовної давності, визначений цим кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 
Закон №3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.
Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) був продовжений від початку воєнного стану і до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку був зупинений на строк дії воєнного стану.
Водночас, Законом України №4434-IX від 14.05.2025 "Про внесення зміни до розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності" п. 19 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України виключено.
Закон №4434-IX був оприлюднений 03.06.2025 і, відповідно до п. 2, останній набирав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 04.09.2025.
Отже, враховуючи вищевикладене та положення ст. ст. 254 та 255 ЦК України, строк звернення до суду (позовна давність) для звернення позивача із заявленими позовними вимогами спочатку був продовжений (до 30.06.2023 на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 перебіг строку звернення до суду зупинився до 03.09.2025 включно.
Суд звертає увагу на те, що усі вищевказані статті ЦК України, перераховані у п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України регулюють перебіг позовної давності. 
З огляду на це, необхідно дійти однозначного висновку, що дія положення п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України спрямована саме на врегулювання перебігу позовної давності у результаті дії таких обставин як воєнний та надзвичайний стан.
Як встановлено судом, до позовних вимог, заявлених позивачем застосовується загальний строк позовної давності – три роки, а перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Як встановлено судом, позивачу стало відомо про фактичне порушення його прав та ідентифікацію порушника у 28.09.2022 під час проведення перевірки стану учбового корпусу, розташованого за адресою: м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6А, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.
Разом з тим, як вбачається з відмітки канцелярії Господарського суду Одеської області на позовній заяві, позивач подав позов 27.01.2025.
Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача заявлені у межах строків позовної давності, без пропуску строків позовної давності.
В свою чергу, ствердження відповідача, що позивачу про порушення його прав мало бути відомо з рішення про державну реєстрацію нерухомого майна прийнятого КП "БТІ" м. Іллічівськ 29.12.2012 на підставі рішення Іллічівського міського суд Одеської області у справі №1511/3018/2012 від 07.12.2012; з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.08.2021 про реєстрацію земельної ділянки площею 0,6274 га, кадастровий номер 1182052151108, за адресою: Одеська область, Одеський район, провулок Шкільний, будинок 6-Б, на якій розташоване спірне нерухоме майно, і яка перебуває у власності територіальної громади в особі Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, право власності зареєстроване 20.02.2017, судом відхиляються, оскільки ОНУ не був стороною у справі №1511/3018/2012, яка розглядалась у 2012 році Іллічівським міським судом; реєстрація КП "БТІ" м. Іллічівськ права комунальної власності Чорноморської (Іллічівської) міської ради на спірний об`єкт нерухомості за іншою адресою (м. Чорноморськ, пров. Шкільний, 6Б) унеможливлювало обізнаність ОНУ про таку реєстрацію, вчинення тривалий час Чорноморською міською радою конклюдентних дій щодо визнання нею права державної власності на спірний об`єкт нерухомості та знаходження цього об`єкту у розпорядженні ОНУ.
Щодо посилання відповідача на протоколи робочих зустрічей в рамках регіональної робочої групи з ефективності управління державним майном від 27.08.2021, а також з листів від 07.04.2021 № ВИХ-ІНЦ-317-2021, від 26.08.2021 № ВИХ-ВХ-2621-2741-2021 та від 13.10.2021 № ВИХ-ВХ-3087-21-3575-2021, суд вважає ці докази недопустимими, оскільки вони подані відповідачем під час розгляду справи по суті із порушенням приписів ст.ст. 80, 207 ГПК України, у зв`язку із чим протокольною ухвалою суду від 26.02.2026 вони були не прийняті та залишені без розгляду.
Згідно ч.3 ст. 13 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
У відповідності до ч.1 ст. 73 ГПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час вирішення судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Стандарт доказування "вірогідність доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач.
Відповідно до ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". 
Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 ГПК України).
З урахуванням наведеного, суд відхиляє як неналежний аргумент відповідача, що спірний об`єкт нерухомості не перейшов у державну власність, оскільки під час складання Акту приймання-передачі від 29.03.2002 не було отримано згоду КМУ на прийняття цього об`єкту у державну власність, що форма Акту приймання-передачі не відповідає формі, затвердженою постановою КМУ від 21.09.1998 за № 1482
Судом також відхиляються заперечення відповідача, що за кошти державного бюджету не були проведені капітальні ремонтні роботи в спірному об`єкті, в яких він посилається на лист Управління з питань державного майна та підприємств МОН від 13.01.2023, оскільки у наведеному листі № 11/32-23 Міністерство поінформувало відповідача про те, що відповідно до даних, зазначених в автоматизованій системі "Юридичні особи" спірний об`єкт за адресою: м. Чорноморськ (Іллічівськ), пров. Шкільний, 6-А належить до державної форми власності та відноситься до сфери управління МОН України та про те, що інформація про надання КМ згоди на передачу з комунальної у державну власність, створення комісії з питань передачі та погодження КМУ реконструкції чи ремонту об`єктів нерухомого майна, які розміщені за вищезазначеними адресами протягом 2001-2023 років, а також інформація стосовно надання повідомлень КМУ до органів державної статистики, державної податкової служби, фінансових органів, ФДМУ протягом 2001-2023 років про передачу з комунальної у державну власність вищезазначених об`єктів в МОН відсутня. На переконання суду, відсутність у МОН України наведеної інформації не є беззаперечним доказом того, що ці рішення органом державної влади не приймалися, а іншого відповідач суду не довів.
Так само твердження відповідача про те, що у спірному об`єкті нерухомості ніколи навчальні заняття не проводились, не є належним доказом того, що цей об`єкт не перебуває у державній власності, оскільки матеріалами справи підтверджено, що на цьому об`єкті тривалий час проводилися ремонтні роботи.
Судом не приймаються заперечення відповідача проти того, що перебування спірного нерухомого майна у Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, ведення якого покладено на ФДМУ, не може бути належним доказом на підтвердження того, що цей об`єкт нерухомості належить до державної власності, оскільки наведені відповідачем аргументи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема витягом Єдиному реєстрі об`єктів державної власності, письмовими поясненнями МОН України, тривалим (більш ніж 20 років) перебуванням цього об`єкту на обліку у ОНУ, МОН та ФДМУ як державного майна, відсутністю заперечень або будь-яких рішень державних органів влади щодо відмови у прийнятті спірного об`єкту нерухомості у державну власність, в тому числі конклюдентними діями самого відповідача.. 
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Федорченко та Лозенко проти України" зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Під час вирішення спору між позивачем та відповідачем, судом були надані вичерпні відповіді на доводи та аргументи учасників справи, з посиланням на норми права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин.
Щодо інших аргументів сторін суд зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України"). 
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Оцінивши надані учасниками справи арґументи та докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги є частково обґрунтованими належним чином, законні, а тому підлягають частковому задоволенню. 
Вирішуючи питання розподілу судового збору, суд приймає до уваги наступне.
За змістом пункту 2 частини першої статті 163 ГПК України ціна позову у позовах про визнання права власності на майно або його витребування визначається вартістю майна.
Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 2 частини другої статті 4 указаного Закону за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру судовий збір сплачується в розмірі 1 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який з 1 січня 2025 року становить 3028 гривень (ст. 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2025 рік").
Разом з тим частиною третьою статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі – застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.
За частиною другою статті 6 Закону України "Про судовий збір" у разі, якщо судовий збір сплачується за подання позовної заяви до суду в розмірі, визначеному з урахуванням ціни позову, а встановлена при цьому позивачем ціна позову не відповідає дійсній вартості спірного майна або якщо на день подання позову неможливо встановити точну його ціну, розмір судового збору попередньо визначає суд з подальшою сплатою недоплаченої суми або з поверненням суми переплати судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом у процесі розгляду справи.
Аналогічні положення містить і частина друга статті 163 ГПК України, за змістом якої, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при розгляді справи.
Таким чином, виходячи зі змісту частини другої статті 6 Закону України «Про судовий збір» та частини другої статті 163 ГПК України, у випадку, якщо ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, розмір судового збору може бути переглянутий судом за результатами розгляду справи по суті та встановлення остаточної ціни позову на підставі оцінки наявних у матеріалах справи доказів.
Суд бере до уваги правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 24.05.2022 у справі № 910/19980/20 про те, що якщо на момент пред`явлення позову встановити точну дійсну ціну позову неможливо, і суддя, встановивши після відкриття провадження у справі, що визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна, не мав права зобов`язувати позивача доплачувати суму судового збору та постановляти ухвалу про залишення позову без руху відповідно до частини 11 статті 176 Господарського процесуального кодексу України, а має встановити ціну позову при розгляді справи та здійснити розгляд справи по суті і відповідно до статті 129 цього Кодексу розподілити судові витрати за результатами такого розгляду, зокрема, стягнувши недоплачений судовий збір.
Позовна заява містить чотири вимоги немайнового характеру та одну вимогу про витребування нерухомого майна від відповідача.
Відтак, за чотири позовні вимоги немайнового характеру заявник повинен був сплатити судовий збір у сумі 9689,60 грн (3028х4х0,8=9689,60), а за майнову вимогу про витребування майна – 474912,00 грн (39576000,00х1,5%х0,8=474912,00), що разом становить 484601,60 грн (9689,60 + 474912 = 482179,20).
За подання позову до суду, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач сплатив судовий збір у загальній сумі 12309,18 грн (4640,18+7669,00 = 12309,18), що підтверджується платіжними інструкціями № 15 від 21.01.2025 на суму 4640,18 грн та № 88 від 05.02.2025 на суму 7669,00 грн. Недоплачений позивачем судовий збір становить 472292,42 грн (484601,60– 12309,18=472292,42).
Відповідно до статті 163 ГПК України та за усталеною судовою практикою суд, встановивши недоплату судового збору за подання позовної заяви, має право за результатом вирішення спору стягнути недоплачену суму судового збору в дохід Державного бюджету України (див. постанову КГС ВС від 20.02.2020 у справі № 914/185/18).
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням викладеного, з огляду на те, що належна до сплати сума судового збору, яка встановлена судом відповідно до ч. 2 ст. 163 ГПК України становить 484601,60 грн, беручи до уваги часткове задоволення позовних вимог, відповідно до статті 129 ГПК України, сплачений позивачем судовий збір за три вимоги немайнового характеру у сумі 7267,20 грн покладається на позивача.
Окрім того, згідно зі статтею 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за одну немайнову вимогу в сумі 2422,40 грн та частини сплаченого судового збору за вимогу майнового характеру в сумі 2618,60 грн, а в загальній сумі 5041,98 грн (12309,18-7267,20=5041,98), підлягають відшкодуванню з відповідача на користь позивача. 
В свою чергу, недоплачений позивачем судовий збір у сумі 472292,42 грн за майнову вимогу, у зв`язку із задоволенням позовних вимог в цій частині, підлягає стягненню з відповідача в дохід Державного бюджету України.
Окрім того, судом встановлено, що позивачем були понесені 14000,00 грн. витрати на проведення судової оціночно-будівельної експертизи, що підтверджується копією платіжної інструкції № 936 від 26.06.2025 на суму 14000,00 грн.
За приписами п.2 ч.3 ст.123 Господарського процесуального кодексу України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані, зокрема із залученням перекладачів, експертів та проведення експертизи.
Відповідно до п.1 ч.4 ст.129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Отже, суд доходить висновку, що 14000,00 грн. понесених позивачем витрат, пов`язаних із проведенням експертизи, також підлягають покладенню на відповідача.
Керуючись ст. ст. 2, 13, 76, 79, 86, 129, 202, 237-240 Господарського процесуального кодексу України, суд -
ВИРІШИВ:

1. Позов – задовольнити частково.
2. Визнати право господарського відання на навчальний корпус Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, що знаходиться за адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-Б (колишня адреса: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-А) за Одеським національним університетом імені І.І. Мечникова (вул. Всеволода Змієнка, № 2, м. Одеса, 65082, код ЄДРПОУ 02071091).
3. Витребувати нерухоме майно, а саме: навчальний корпус Одеського національного університету імені І.І. Мечникова, що знаходиться за зміненою адресою: Одеська область, м. Чорноморськ, провулок Шкільний, 6-Б (колишня адреса: Одеська область, провулок Шкільний, 6-А) від Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (просп. Миру, № 33, м. Чорноморськ, Одеський р-н, Одеська обл., 68003, код ЄДРПОУ 25932851) на користь Одеського національного університету імені І.І. Мечникова (вул. Всеволода Змієнка, № 2, м. Одеса, 65082, код ЄДРПОУ 02071091).
4. Стягнути з Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (просп. Миру, № 33, м. Чорноморськ, Одеський р-н, Одеська обл., 68003, код ЄДРПОУ 25932851) на користь Одеського національного університету імені І.І. Мечникова (вул. Всеволода Змієнка, № 2, м. Одеса, 65082, код ЄДРПОУ 02071091) судовий збір в розмірі 5 041 (п`ять тисяч сорок одна) грн 98 коп та витрати, пов`язані із проведенням судової експертизи, в розмірі 14 000 (чотирнадцять тисяч) грн 00 коп.
5. Стягнути з Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області (просп. Миру, № 33, м. Чорноморськ, Одеський р-н, Одеська обл., 68003, код ЄДРПОУ 25932851) в дохід Державного бюджету України (рахунок № UA908999980313111256000026001 в ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код ЄДРПОУ отримувача - 37993783, банк отримувача – Казначейство України (ЕАП), код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 472 292 (чотириста сімдесят дві тисячі двісті дев`яносто дві) грн 42 коп.
6. В решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст.241 ГПК України.
Накази видати відповідно до ст.327 ГПК України.
Повне рішення складено 11 червня 2026 р.

Суддя О.В. Цісельський