КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 753/14824/25Головуючий у суді І інстанції: Шаповалова К.В.
провадження №22-ц/824/8558/2026  Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді: Сушко Л.П.,
суддів: Ратнікової В.М., Музичко С.Г.,
секретар судового засідання: Янчук І.В., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Джоха Романа Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Автофайндер» про стягнення безпідставно набутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року до Дарницького районного суду міста Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що 25 травня 2021 року вона помилково надіслала на рахунок ФОП ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 249 077 грн 00 коп. Між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 не існувало жодних договірних відносин. Факт відсутності договірних відносин між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 також визнав і останній, повернувши 27 січня 2022 року частину помилково сплачених коштів ОСОБА_1 , у розмірі 50 000 грн, де в призначенні платежу ОСОБА_2 вказав «повернення помилково сплачених коштів». Наразі позивач просить суд стягнути із відповідача решту безпідставно набутих коштів у розмірі 199 077,00 грн, а також 3% річних від вказаної суми, що складає 25 517, 79 грн та інфляційну складову - 122 594, 92 грн. Окрім того, позивач просить суд стягнути із відповідача суму сплаченого судового збору у розмірі 2777,52 грн та витрати понесені позивачем на правову допомогу, що складає 50 000,00 грн.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2026 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, адвокат Джох Р.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що 25 травня 2021 року позивач перерахувала на рахунок відповідача 249 077 грн із призначенням платежу: «купівля авто згідно договору AF-026 від 13 квітня 2021 року». При цьому позивач не є стороною договору № AF-026, який укладений 13 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Автофайндер» в особі ФОН ОСОБА_2..
Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору № AF-026 за виконання доручення довіритель виплачує повіреному винагороду у розмірі грошового еквіваленту 500 доларів США. Винагорода здійснюється на умовах попередньої оплати у національній валюті України - гривні за курсом продажу долара США у КБ «Приватбанк» готівкою або на реквізити компанії у момент укладання договору та за денним курсом продажу долара США у КБ «Приватбанк» під час кожної укладеної угоди.
Інших платежів або зобов`язань щодо сплати будь-яких додаткових сум (зокрема 200 000 грн чи 249 077 грн) умовами договору не передбачено.
Крім того, 13 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та компанією «Автофайндер» в особі ФОП ОСОБА_2 було укладено Додаток № 1 до договору - акт приймання-передачі коштів, відповідно до якого довіритель передав, а повірений отримав грошові кошти у розмірі 14 060 грн. Жодних інших оплат договором або додатками до нього не визначено.
Таким чином, матеріали справи підтверджують, що договір № AF-026 передбачає виключно сплату винагороди у розмірі 500 доларів СІЛА (в еквіваленті в гривні), що фактично і було сплачено довірителем. Підстав для сплати будь-яких інших сум у межах цього договору не існувало.
Суд першої інстанції зазначив, що з квитанції вбачається чітке призначення платежу - «купівля автомобіля за договором № AF-026 від 13 квітня 2021 року» та зазначення конкретного отримувача коштів - відповідача. При цьому суд першої інстанції вказав, що представник позивача не стверджував про необхідність перерахування коштів іншій особі.
Однак у жодному пункті договору № AF-026 не передбачено обов`язку сплачувати 249077 грн або будь-яку іншу значну суму, окрім 500 доларів США винагороди. Отже, саме по собі зазначення у платіжному дорученні призначення платежу не створює правової підстави для отримання коштів, якщо така підстава відсутня в договорі.
Вважає, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що мало місце виконання зобов`язання третьою особою відповідно до статті 528 ЦК України, оскільки ОСОБА_3 є батьком позивачки, а тому вона нібито внесла кошти за свого батька.
По-перше, жодних правових підстав здійснювати оплату за ОСОБА_3 у позивачки не було. Вона не є стороною договору, не виступала поручителем, представником або третьою особою, яка офіційно прийняла на себе виконання зобов`язання. Родинні відносини самі по собі не створюють цивільного зобов`язання.
По-друге, навіть у разі застосування статті 528 ЦК України виконання зобов`язання третьою особою можливе лише в межах реально існуючого та визначеного зобов`язання. Оскільки договір № AF-026 передбачає оплату лише 500 доларів США винагороди, сплата 249077 грн не може вважатися виконанням зобов`язання за цим договором.
По-третє, призначення платежу було зазначене помилково. Сам факт помилки у реквізитах платежу не може створити нове грошове зобов`язання, яке не передбачене договором.
Суд першої інстанції також відхилив доводи про помилковість перерахування коштів, посилаючись на те, що повернення 50 000 грн свідчить лише про помилковість цієї частини платежу. Однак у рішенні взагалі не наведено жодного доказу чи правового обґрунтування, чому саме 50 000 грн є помилково одержаними, а інша частина коштів - нібито сплачена в межах договору.
Такий висновок є внутрішньо суперечливим. Якщо умови договору передбачають оплату лише 500 доларів США, то будь-яка сума понад зазначений розмір не має договірної підстави. Жодного доказу існування іншого зобов`язання між сторонами, яке б обґрунтовувало отримання 199 077 грн, матеріали справи не містять.
Отже, висновок суду першої інстанції про виконання зобов`язання третьою особою та про наявність правових підстав для збереження відповідачем коштів у сумі 199 077 грн не ґрунтується на жодному доказі, що міститься у матеріалах справи, та є припущенням.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що враховуючи встановлені обставини, зважаючи на те, що учасниками процесу, зокрема представником позивача не заперечувався той факт, що ОСОБА_3 (повірений за договором № AF-026 від 13 квітня 2021 року) є батьком позивачки, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку мало місце виконання зобов`язання третьою особою, тобто позивачка внесла кошти за свого батька - ОСОБА_3 на виконання умов договору, укладеного між її батьком та третьою особою.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Передбачений ст. 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 січня 2023 року у справі № 548/741/21 (провадження № 61-1022св22).
Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 звернув увагу, що тлумачення статей 1212, 1215 ЦК України свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі, слід враховувати, що акти цивільного законодавства мають відповідати змісту загальних засад, зокрема добросовісності.
В основі доктрини venire contra factum proprium лежить принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Якщо особа здійснила сплату грошових коштів, знаючи, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для їх сплати, а згодом вимагає повернення сплачених грошових коштів, то така особа поводиться суперечливо й безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.
Встановлено, що відповідно до квитанції від 25 травня 2021 року № 412510015 позивачка ОСОБА_1 перерахувала на рахунок ФОП « ОСОБА_2 » кошти у розмірі 249 077 грн з призначенням платежу: «купівля авто згідно договору AF-026 від 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 003490934» (а.с. 8).
Як зазначає позивач у позовні заяві, вказані кошти були помилково перераховані позивачкою на рахунок відповідача ФОП « ОСОБА_2 », оскільки будь-яких договірних відносин між сторонами не існувало та не існує.
З поданого відзиву на позовну заяву та долучених до нього доказів суд встановив, що 13 квітня 2021 року між ОСОБА_3 (третя особа) та компанією Автофайндер (третя особа), в особі ФОП « ОСОБА_2 », було укладено договір № AF-026 (а.с. 56-59).
Відповідно до пункту 1.1 договору повірений, діючи від імені та за рахунок довірителя зобов`язується вчинити дії щодо купівлі-продажу бувшого у використанні автомобіля/техніки, що продаються від офіційних дилерів чи інших осіб або зі страхових аукціонів після дорожньо-транспортного пригоди, інших страхових випадків з-за кордону, а також у будь-яких інших продавців товару, із метою придбання і доставки довірителю у строк 90 днів з моменту придбання з-за кордону та отримання коштів, відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору.
Згідно із пунктом 3.1, 3.2 договору за виконання доручення довіритель виплачує повіреному винагороду у розмірі грошового еквіваленту 500 доларів США. Винагорода здійснюється на умовах попередньої оплати у національній валюті України - гривні за курсом продажу долара США у КБ «Приватбанк» готівкою або на реквізити компанії у момент укладання договору та за денним курсом продажу долара США у КБ «Приватбанк» готівкою або на реквізити компанії під час кожної укладеної угоди.
Крім того 13 квітня 2021 року між ОСОБА_3 та компанією Автофайндер, в особі ФОП « ОСОБА_2 » було укладено додаток 1 до договору - акт приймання-передачі коштів, відповідно до якого довіритель передав, а повірений отримав грошові кошти у розмірі 14060 грн (а.с. 60).
Представник позивача у судовому засіданні суду першої інстанції не заперечував проти того та підтвердив, що ОСОБА_3 є батьком позивачки та укладав відповідний договір із компанією Автофайндер, в особі ФОП « ОСОБА_2 ». При цьому, він також зазначив, що договір зі сторони повіреного виконано не було, автомобіль ані позивачу, ані її батьку доставлений не був.
Також встановлено, що 28.01.2022 року відповідач повернув 50 000 грн позивачці, призначення платежу зазначено: «повернення помилково сплачених коштів ОСОБА_1 , від ФОП ОСОБА_2 » (а.с. 62).
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачка заперечувала факт наявності будь-яких договірних відносин з відповідачем, вважаючи, що правові підстави для одержання відповідачем грошових коштів у розмірі 249 077 грн відсутні. Однак, перерахування позивачкою грошових коштів на банківський рахунок відповідача, свідчать про добровільність такого перерахування, його цілеспрямованого характеру. При цьому, позивачка не довела абсолютну безпідставність набуття коштів відповідачем та не довела безпідставність перерахування цих коштів відповідачу.
Також судом вірно встановлено дійсні обставини справи, зокрема те, що батько позивачки (третя особа у справі - ОСОБА_3 ) 13.04.2021 року уклав з ТОВ «Автофайндер» договір доручення AF-026 щодо зобов`язання вчинити дії щодо купівлі-продажу вживаного автомобіля. У зв`язку з чим позивачкою були сплачені 249 077 грн за свого батька ОСОБА_3 на виконання його зобов`язань за договором доручення з чітким визначенням призначення платежу «купівля авто згідно договору AF-026 від 13 квітня 2021 року ОСОБА_1 003490934».
З огляду на недоведеність обставини безпідставного збагачення відповідача за рахунок позивача, правові підстави для покладення на відповідача обов`язку відповідно до ст. 1212 ЦК України повернути отримані ним грошові кошти відсутні.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що договір на який робила посилання позивач у платіжні не розірваний та діє на момент спору. Призначення платежу купівля автомобіля, а не винагорода за придбання автомобіля, як стверджувала сторона позивача в судовому засідання апеляційної інстанції.
Позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних у розмірі 25 517,79 грн, інфляційних нарахувань в розмірі 122 594,92 грн є похідними від вимог про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, відтак, судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено у їх задоволенні.
Доводи апеляційної скарги про те, що жодних правових підстав здійснювати оплату за ОСОБА_3 у позивачки не було, оскільки вона не є стороною договору, не виступала поручителем, представником або третьою особою, яка офіційно прийняла на себе виконання зобов`язання, а тому наявні підстави для повернення перерахованих відповідачку позивачкою грошових коштів у розмірі 249 077 грн, суд апеляційної інстанції відхиляє, з огляду на наступне.
В даному випадку апеляційний суд керується сталою практикою Верховного Суду (постанови від 17.04.2024 у справі №127/12240/22, від 11.01.2023 у справі №548/741/21, від 08.02.2024 у справі №755/7716/20) щодо застосування доктрини venire contrafactum proprium (заборона суперечливої поведінки). Суть цієї доктрини полягає в тому, що безпідставно набуті кошти не підлягають поверненню в порядку ст. 1212 ЦК України, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутній обов`язок для сплати коштів, проте здійснює таку сплату добровільно. У такому разі подальша вимога про повернення коштів розцінюється як недобросовісна та суперечлива поведінка, що не підлягає судовому захисту.
Переглядачи даний спір, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка обмежується абстрактним твердженням про «помилковість», не розкриваючи суті цієї помилки, позивачка не зазначає, кому насправді мали бути перераховані ці кошти, яке було їх дійсне призначення та в чому саме полягала технічна помилка. Відсутність порівняння між «бажаним» та «дійсним» робить твердження про помилку голослівним, а відсутність звернення до банку в день транзакції для скасування «помилкового» платежу лише підтверджує добровільність дій позивача.
Про усвідомленість дій позивачки свідчить і значний часовий проміжок між здійсненим платежем (25 травня 2021 року) та пред`явленням вимоги про повернення, звернення з позовом (10 липня 2025 року). Пасивна поведінка платника протягом тривалого часу не узгоджується з діями особи, яка дійсно припустилася помилки та прагне відновити своє порушене майнове право.
Доводи апеляційної скарги про те, що саме по собі зазначення у платіжному дорученні призначення платежу не створює правової підстави для отримання коштів, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки у даній справі, перерахування коштів відбулося за добровільним волевиявленням позивачки, обізнаної з реквізитами отримувача, з чітким зазначенням призначення платежу, в при цьому розуміючи відсутність юридичного обов`язку. Подальше посилання на абстрактну «помилковість» платежу без наведення доказів іншого наміру є проявом суперечливої поведінки, що виключає задоволення позову на підставі ст. 1212 ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні, не спростовують.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Джоха Романа Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 26 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складено «11» червня 2026 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді В.М. Ратнікова

С.Г. Музичко