Справа № 357/3581/26
Провадження № 2/357/4250/26

Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

08 червня 2026 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
головуючого судді – Орєхова О. І. ,
за участі секретаря – Кича М. В.
позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача – Телющенка П.П.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 в м. Біла Церква цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

В березні 2026 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов`язання вчинити дії, обґрунтовуючи наступним.
Він, ОСОБА_1 , перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Виробниче підприємство – ВТС» з 01.08.2011 та обіймає посаду технічного директора. 
У період 01.05.2020–31.08.2020 Відповідач не здійснив нарахування та виплату йому заробітної плати, а також за цей період відсутні дані про сплату ЄСВ, що спричинило втрату страхового стажу за чотири календарні місяці (травень, червень, липень, серпень 2020 року).
Про факт відсутності нарахувань і страхового стажу за травень–серпень 2020 року він дізнався 27.11.2024 під час перевірки відомостей у Реєстрі застрахованих осіб ПФУ (особистий кабінет/формування витягів), що прямо зафіксовано ним в офіційному запиті до Відповідача від 28.03.2025. 
До моменту перевірки відомостей у Реєстрі застрахованих осіб ПФУ 27.11.2024, він не володів об`єктивною інформацією про відсутність нарахувань доходу та страхового стажу за травень–серпень 2020 року, оскільки такі відомості встановлюються шляхом отримання/формування витягів з персоніфікованого обліку. 
Згодом, за його зверненням, Центральним міжрегіональним управлінням Держпраці було проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю), за результатами якого складено Акт № Ц/КВ/13227/358 від 23.06.2025 року. 
Під час цього заходу Відповідач, обґрунтовуючи відсутність нарахувань у травні–серпні 2020 року, посилався на пакет документів про нібито його перебування у відпустці без збереження заробітної плати, зокрема на накази № 30/04-1-В, № 20/05 2-В, № 19/06-1-В, № 26/08-1-В, № 31/08-2-В, а також на заяви як підстави до цих наказів. 
Повідомляю суд, що із зазначеними документами (заявами, наказами та аркушами/відмітками «ознайомлений») він не був ознайомлений у 2020 році і вперше ознайомився з ними лише після отримання копій з матеріалів позапланового заходу ЦМУ Держпраці (зокрема у липні 2025 року — після отримання офіційної відповіді та копій матеріалів перевірки). 
Категорично заявляє, що жодних заяв про надання, продовження чи переривання відпустки без збереження заробітної плати у 2020 році він не писав, не підписував та не подавав. Також заперечую належність мені підписів на наказах та на документах ознайомлення (відмітки/графи «ознайомлений»), на які Відповідач посилається як на доказ доведення цих наказів до його відома; підписи на цих документах йому не належать. 
Відповідач не надав йому та не надав належних первинних документів, які б підтверджували інший розмір його посадового окладу у 2020 році (штатний розпис, накази про встановлення/зміну окладу, розрахунково-платіжні відомості тощо).
У зв`язку з цим, розмір місячного доходу визначається за офіційними відомостями персоніфікованого обліку ПФУ у суміжному періоді, де відображено типовий (регулярний) розмір місячного доходу 9 600,00 гривень.
Оскільки за період 01.05.2020–31.08.2020 Відповідач не здійснив нарахування та виплату заробітної плати, сума заборгованості за 4 місяці (травень, червень, липень, серпень 2020 року) становить: 9 600,00 грн х 4 місяці = 38 400,00 гривень.
Таким чином, за відсутності належних та допустимих доказів подання ним заяв про відпустку без збереження заробітної плати у 2020 році та з огляду на встановлений факт відсутності нарахувань/стажу за травень–серпень 2020 року, Відповідач не мав правових підстав для не нарахування та невиплати заробітної плати у спірний період, а заборгованість підлягає стягненню.
Просив суд стягнути з ТОВ «Виробниче підприємство – ВТС» (ЄДРПОУ 35381801) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) заборгованість із заробітної плати за період 01.05.2020–31.08.2020 у розмірі 38 400,00 грн та зобов`язати ТОВ «Виробниче підприємство – ВТС» подати до ДПС України та Пенсійного фонду України коригуючу/уточнюючу звітність щодо нарахування заробітної плати та сплати ЄСВ стосовно ОСОБА_1 за період 01.05.2020–31.08.2020 з метою відновлення страхового стажу ( а. с. 1-6 ).
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.03.2026 ( а. с. 42-43) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду.
За відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.
Ухвалою судді від 09 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов`язання вчинити дії. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено в судове засідання у справі на 15 квітня 2026 року ( а. с. 47-48 ).
01.04.2026 судом отримано відзив на позовну заяву від представника відповідача Телющенка П.П., зареєстрований за вх. № 21050 ( а. с. 60-66 ). Вказаний відзив сформований в системі «Електронний суд» 01.04.2026.
Відзив підписується відповідачем або його представником ( ч. 2 ст. 178 ЦПК України ).
Так, відповідно до ч. ч. 7, 8 ст. 178 ЦПК України відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Відповідно до ухвали судді від 09.03.2026 ( а. с. 47-48 ) про прийняття позовної заяви та відкриття провадження, відповідачу було встановлено надати відзив протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Вказану ухвалу судді від 09.03.2026, відповідач отримав до електронного кабінету 12.03.2026, про що свідчить Довідка про доставку електронного документу ( а. с. 52 ).
Тобто, з дня вручення ухвали - 12.03.2026, відповідач повинен був подати відзив до 26.03.2026 включно ( п`ятнадцять днів з дня вручення ухвали), але відзив був поданий лише 01.04.2026.
Згідно ч. 1 ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.
Частиною 2 ст. 127 ЦПК України передбачено, що встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.
Однак, з боку сторони відповідача не було надано до суду відповідної заяви про продовження встановленого судом процесуального строку до його закінчення.
Тому, поданий стороною відповідача відзив з пропуском строку, не приймається судом до уваги.
Не приймає суд до розгляду і докази подані стороною позивача 06.04.2026 ( а. с. 151-158), враховуючи вимоги ст. 83 ЦПК України.
Відповідно до ч.ч. 2, 4, 8 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
В свою чергу, позивач у відповідності до вказаної вище статті, не повідомляв суд письмово, доказ, який не може бути подано, причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Навпаки, в судовому засіданні позивач на питання суду підтвердив, що подані ним додаткові докази ( роздрукована переписка ), була наявного в нього на час звернення до суду.
В судовому засіданні 15.04.2026 позивач ОСОБА_1 підтримав вимоги, надав при цьому, пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив його вимоги задовольнити.
Представник відповідача Телющенко П.П. в судовому засіданні 15.04.2026 заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, оскільки є безпідставними.
В даному судовому засіданні було оголошено перерву до 02.06.2026 для забезпечення стороною відповідача в судове засідання свідків ( а. с. 163-167 ).
В судовому засіданні 02.06.2026, суд протокольною ухвалою відмовив в задоволенні клопотання позивача про призначення експертизи, яке отримане судом 29.05.2026, оскільки таке клопотання було подано до суду з пропущенням встановленого строку, саме клопотання не містило клопотання про його поновлення та обґрунтованість неможливості його подання разом з позовною заявою або до розгляду справи по суті.
Не було обґрунтовано позивачем і під час розгляду вказаного клопотання, чому останній не міг зробити це раніше.
Відповідно до частини першої стаття 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Застосування судами принципу процесуальної економії є передбачуваним для сторін, дозволяє розглянути справу в цілому в розумні строки, запобігає зловживанню сторонами своїми процесуальними правами, а також гарантує бережне ставлення до ресурсів всіх учасників справи (Ухвала Верховного Суду від 25 липня 2022 року у справі № 640/4843/22).
Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).
В судовому засіданні 02.06.2026 в якості свідків були допитані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Так, свідок ОСОБА_2 в судовому засідання зазначила, що вона є головним бухгалтером на ТОВ «ВП-ВТС». Підтвердила, що позивач ОСОБА_1 в її присутності підписував 30.04.2020 заяву на відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін, на період встановленого рішенням КМУ на території України карантину. Інші працівники також написала аналогічні заяви. На роботу виходили лише вона і директор, але не постійно. Позивач на не виходив на роботу з травня по серпень 2020 року. Табелі вела вона. Лише в кінці серпня, початок вересня 2020 року, позивач був відкликаний з відпустки. На початку вересня 2020 року позивач поїхав у відрядження. В період з травня по серпень 2020 року позивач у відрядження не їздив. 
Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначив, що він є двоюрідним братом позивача та комерційним директором на ТОВ «ВП-ВТС». Пояснив, що в 2020 році за свій рахунок перебував весь персонал Товариства, він також був у відпустці. Таке рішення прийняли керівництво, в тому числі і позивач. Підтвердив, що позивач як і інші працівники підписав заяву про надання йому відпустки без збереження заробітної плати в квітні 2020 року. Після переривання відпустки, у вересні 2020 року позивач вийшов на роботу та поїхав у відрядження.
Свідок ОСОБА_3 в судовому засідання зазначив, що він є директором ТОВ «ВП-ВТС» та підтвердив, що у зв`язку з труднощами на підприємстві та у період короновірусу працівниками підприємства були написані заяви про відпустки без збереження заробітної плати, таку заяву писав і позивач. Позивач був відсутній з травня по серпень на підприємстві, жодної роботи не робив, він його не бачив. Працював він та головний бухгалтер. Рішення стосовно надання працівникам товариства відпустки без збереження заробітної плати було прийнято керівництвом колегіально, в тому числі і позивачем, який входить до складу керівництва. Лише після поліпшення ситуації на підприємстві, в кінці серпня позивач був відкликаний з відпуски, на що ним було видано відповідний наказ про переривання відпустки без збереження заробітної плати.
Інших доповнень з боку учасників справи не надходило.
В судовому засіданні 02.06.2026 заслухавши свідків, дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 244 ЦПК України, суд оголосив про перехід до стадії ухвалення судового рішення та відклав ухвалення та проголошення судового рішення, оголосивши дату та час його проголошення ( 08 червня 2026 року о 17 год. 00 хв. ).
Так, з урахуванням наданих пояснень учасниками справи під час розгляду справи, після дослідження матеріалів справи, враховуючи позиції учасників справи стосовно позовних вимог, суд прийшов до наступних висновків.
Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. 
Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. 
Судом встановлено, що згідно власноручної заяви від 01.08.2011 року, Наказом № 01/08-1 від 01.08.2011 позивача ОСОБА_1 прийнято на посаду технічного директора з 01.08.2011, оплату праці проводити згідно штатного розпису, про що свідчать відповідні в справі заява та Наказ, а також не спростовано з боку сторін по справі.
Згідно заяви позивача ОСОБА_1 від 30.04.2020, на ім`я директора ТОВ «Виробниче підприємство – ВТС» Моцного А.А., останній просив надати йому відпустку без збереження заробітної плати, за згодою сторін, на період встановленого рішенням КМУ на території України карантину з 01 травня 2020 року по 22 травня 2020 року включно, або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошення карантину у випадку продовження його строку рішенням КМУ ( а. с. 27 ).
Наказом ТОВ «ВП-ВТС» № 30/04-1-В від 30 квітня 2020 року, надано відпустку без збереження заробітної плати з 01 травня 2020 року по 22 травня 2020 року на 22 календарних дня, відповідно до тимчасового призупинення робіт вважати таким, що перебувають у простої ( відпустці без збереження заробітної плати ) працівникам підприємства, перелічені нижче, серед яких, ОСОБА_1 ( підстава – заява працівника підприємства від 30.04.2020 ). З наказом ознайомлений позивач, про що свідчить підпис ( а. с. 26 ).
Наказом ТОВ «ВП-ВТС» № 20/05-2-В від 20 травня 2020 року продовжено часткову призупинку підприємства, на період з 22.05.2020 по 22.06.2020 включно або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошення карантину у зв`язку з рішенням КМУ № 392 від 20.05.2020. Продовжено відпустку, за власний рахунок, працівникам підприємства на період з 22.05.2020 по 22.06.2020 включно, які за згодою сторін перебувають у відпустці за власний рахунок відповідно до наказу № 30/04-1-В від 30.04.2020 та заяв працівників відповідно до списку перелічених, серед яких, ОСОБА_1 ( тех. директор ). З наказом ознайомлений позивач, про що свідчить підпис ( а. с. 28-29 ).
Наказом ТОВ «ВП-ВТС» № 19/06-1-В від 19 червня 2020 року продовжено часткову призупинку підприємства, на період з 22.06.2020 по 31.07.2020 включно або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошення карантину у зв`язку з рішенням КМУ № 500 від 18.06.2020. Продовжено відпустку, за власний рахунок, працівникам підприємства на період з 22.06.2020 по 31.07.2020 включно, які за згодою сторін перебувають у відпустці за власний рахунок відповідно до наказу № 30/04-1-В від 30.04.2020 та заяв працівників відповідно до списку перелічених, серед яких, ОСОБА_1 . З наказом ознайомлений позивач, про що свідчить підпис ( а. с. 30-31 ).
Наказом ТОВ «ВП-ВТС» № 26/08-1-В від 26 серпня 2020 року продовжено часткову призупинку підприємства, на період з 01.08.2020 по 31.10.2020 включно або до іншої, більш пізньої, дати закінчення оголошення карантину у зв`язку з рішенням КМУ № 760 від 26.08.2020. Продовжено відпустку, за власний рахунок, працівникам підприємства на період з 01.08.2020 по 31.10.2020 включно, які за згодою сторін перебувають у відпустці за власний рахунок відповідно до наказу № 30/04-1-В від 30.04.2020 та заяв працівників відповідно до списку перелічених, серед яких, ОСОБА_1 . З наказом ознайомлений позивач, про що свідчить підпис ( а. с. 32-33 ).
Згідно наказу № 31/08-2-В ТОВ «ВП-ВТС» від 31 серпня 2020 року, перервано відпустку, за власний рахунок, працівникам підприємства з 01.09.2020, які за згодою сторін перебувають у відпустці за власний рахунок. З наказом ознайомлений позивач, про що свідчить підпис ( а. с. 34 ).
В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 від 31 серпня 2020 року, на ім`я директора ТОВ «Виробниче підприємство – ВТС» Моцного А.А., останній просив перервати йому відпустку без збереження заробітної плати, за згодою сторін, з 01 вересня 2020 року, та вийти на роботу на скорочений робочий день, а саме з 8.00 до 12.00 години з понеділка по п`ятницю включно ( а. с. 35 ).
Звернувшись до суду з даним позовом, позивач зазначав, що у період 01.05.2020–31.08.2020 відповідач не здійснив нарахування та виплату йому заробітної плати, а також за цей період відсутні дані про сплату ЄСВ, що спричинило втрату страхового стажу за чотири календарні місяці (травень, червень, липень, серпень 2020 року).
Так, зверненням позивача, Центральним міжрегіональним управлінням Держпраці було проведено позаплановий захід державного нагляду (контролю), за результатами якого складено Акт № Ц/КВ/13227/358 від 23.06.2025 року ( а. с. 12-21 ).
В зазначеному Акті, Центральним міжрегіональним управлінням Держпраці зазначено, що надання ОСОБА_1 відпустки без збереження заробітної плати пов`язано з спалахом короновірусу COVID-19 і проведено товариством у відповідності до вимог статті 26 Закону України «Про відпустки».
Звертаючись до суду з вимогами про стягнення заборгованості у період з 01.05.2020 по 31.08.2020 у розмірі 38 400 грн, позивач вказував про те, що він в зазначений період працював, але відповідач не нарахував йому та не виплатив заробітну плату, яка підлягає стягненню в судовому порядку.
Так, з даним позовом позивач звернувся до суду лише 04.03.2026, Документ сформовано в системі «Електронний суд» та зареєстровано судом 05.03.2026 за вх. № 14483.
Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється за правилами, визначеними нормами ст. 233 КЗпП України.
Частина друга статті 233 КЗпП України в редакції до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ не обмежувала строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
Верховна Рада України прийняла Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-1Х, який набрав чинності з 19 липня 2022 року, яким до статті 233 КЗпП України внесено зміни, що фактично відновлювали дію строку позовної давності щодо звернення до суду за вирішенням трудових спорів про стягнення належної робітнику заробітної плати, що існував до 2001 року.
Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Проте, варто зауважити, що Велика Палата Конституційного Суду України 11 грудня 2025 року розглянула справу за конституційним поданням Верховного Суду про конституційність частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України та Ухвалила рішення №1-р/2025.
Дослідивши питання, порушені в конституційному поданні, Суд виснував, що оспорюваний припис Кодексу в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є таким, що не відповідає Конституції України.
У Рішенні наголошується, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 45 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Конституційний суд ухвалив, визнати такою, що не відповідає Конституцій України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним судом України цього Рішення. Рішення Конституційного суду України є обов`язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.
Враховуючи рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року № 1-р/2025 у справі № 1-7/2024 (337/24) визнана такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, яка утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, а рішення Конституційного Суду України є обов`язковим, суд приходить до висновку, що з боку сторони позивача не було пропущено строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати, оскільки не обмежується будь-яким строком.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
У статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.
Згідно із практикою ЄСПЛ за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Статтею 21 КЗпП України визначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
Згідно із частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Відповідно до частини першої статі 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.
Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці (частина п`ята статті 97 КЗпП України).
Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»).
У статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, до складу якої входить основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 342/3051/18 про стягнення заборгованості по заробітній платі встановив, що системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем. За таких обставин з урахуванням положень статей 77,81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав. Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці ( норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов`язків).
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати: штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження ( на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табель обліку використаного часу, розрахункова-платіжна відомість. Обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо, лежить на працедавцеві, а не на працівникові.
У рішенні від 15 жовтня 2013 року №9-рп/2013 у справі №1-18/2013 щодо тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1,12 Закону України «Про оплату праці» Конституційний Суд України зазначив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. 
Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік, виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці. Ведення табельного обліку робочого часу на підприємствах, в установах і організаціях регламентується наказом Держкомстату України від 05.12.2008 № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці». У табелі обліку використання робочого часу ( типова форма №п-5) робляться відмітки про фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, у тому числі надурочні, вечірні, нічні години роботи та інше, а також інші відхилення від нормальних умов роботи. У разі відсутності працівника на робочому місці у табелі обліку використаного робочого часу проставляється позначка «НЗ» - неявка з нез`ясованих причин. Таким чином враховуючи вимоги Кодексу законів про працю України, Закону України «Про оплату праці- заробітна плата виплачується працівникам за виконання ними своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної (щотижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності. Нарахування та виплата заробітної плати працівникам проводиться на підставі документів з первинного обліку праці та заробітної плати : штатного розпису, розцінок та норм праці, наказів та розпоряджень ( на виплату премій, доплат, надбавок тощо), табелю обліку використання робочого часу, розрахунково-платіжних відомостей. Згідно з наведеними вище положеннями трудового законодавства, роботодавець забезпечує достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля робочого часу. Табель обліку робочого часу є підставою для нарахування заробітної плати працівникам. Роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи шляхом ведення табеля обліку робочого часу. 
Даний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 16.01.2020 року у справі №2040/7558/18.
Як встановлено судом, згідно табеля обліку використання робочого часу за період з травня 2020 року по серпень 2020 року був табельований як такий, що перебуває у відпустці без збереження заробітної плати.
Відповідно до статті 84 Кодексу законів про працю, у випадках, передбачених статтею 25 Закону України "Про відпустки", працівнику за його бажанням надається в обов`язковому порядку відпустка без збереження заробітної плати.
За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 30 календарних днів на рік. На час загрози поширення епідемії, пандемії, необхідності самоізоляції працівника у випадках, встановлених законодавством, та/або у разі виникнення загрози збройної агресії проти України, надзвичайної ситуації техногенного, природного чи іншого характеру працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати без обмеження строку, визначеного частиною другою цієї статті. Тривалість такої відпустки визначається угодою сторін.
Аналогічні норми визначені також статтею 26 Закону України «Про відпустки». Таким чином вимоги про оплату часу перебування у відпустці за власний рахунок є безпідставними.
Оскільки позивач згідно його заяви від 30.04.2020, перебував у відпустці без збереження заробітної плати, на період встановленого рішенням КМУ на території України карантину, строк перебування якого прожовувався, про що свідчать відповідні накази товариства ( з 01.05.2020 по 31.08.2020 ), то вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості зі сплати заробітної плати в зазначений період, є безпідставними.
В свою чергу, позивач не надав доказів зворотному, що в період з 01.05.2020 по 31.08.2020 останній перебував на підприємстві та виконував роботу як і не було спростовано необізнаність про вищевказані накази.
Не було спростовано належними доказами з боку позивача стосовно того, що останній жодних заяв про надання та переривання відпустки без збереження заробітної плати у 2020 році не підписував та не подавав.
Навпаки, згідно свідчень свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які надані в судовому засіданні 02.06.2026, останні підтвердили про те, що в зазначений позивачем період, всі працівники підприємства написали заяви на відпустку без збереження заробітної плати, в тому числі і позивач. Таке рішення було прийнято керівництвом колегіально, в тому числі і позивачем, який входить до складу керівництва. В період з 01.05.2020 по 31.08.2020 позивач не був на підприємстві та не виконував жодної роботи. 
Крім того, свідок ОСОБА_2 , яка є головним бухгалтером на ТОВ «ВП-ВТС підтвердила та стверджено зазначила, що позивач ОСОБА_1 в її присутності підписував 30.04.2020 заяву на відпустку без збереження заробітної плати за згодою сторін, на період встановленого рішенням КМУ на території України карантину.
У суду відсутні сумніви щодо достовірності наданих свідками свідчень.
У справі «J.K. AND OTHERS v. SWEDEN» ЄСПЛ наголосив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри (постанова Верховного Суду від 10 вересня 2024 року у справі № 523/4865/18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19).
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. 
Згідно з ч. 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно зі ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).
З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» в частині стягнення невиплаченої заробітної плати є такою, що не підлягає задоволенню з урахуванням вищенаведеного.
Оскільки не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення невиплаченої заробітної плати, не підлягають задоволенню і вимоги позивача в частині зобов`язання ТОВ «Виробниче підприємство – ВТС» подати до ДПС України та Пенсійного фонду України коригуючу/уточнюючу звітність щодо нарахування заробітної плати та сплати ЄСВ стосовно ОСОБА_1 за період 01.05.2020 по 31.08.2020 з метою відновлення страхового стажу, оскільки як було встановлено судом, заробітна плата не нараховувалася позивачу у зв`язку з тим, що останній перебував у відпустці без збереження заробітної плати.
Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати – це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи.
Судовий збір – збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України «Про судовий збір»).
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову на відповідача; у разі відмови в позові на позивача, у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачі у справах про стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору (абзац 1, 21 п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»).
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України ( ч. 6 ст. 141 ЦПК України ).
Оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору, а позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. ст. 21, 94, 97, 115, 233 КЗпП України, ст. ст. 2, 5, 10, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 80, 81, 83, 89, 126, 127, 131, 141, 178, 187, 244, 263-265, 273, 274, 353-355 ЦПК України, Законом України «Про оплату праці», п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Законом України «Про судовий збір», суд, 

У Х В А Л И В :
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов`язання вчинити дії, - залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство – ВТС» ( адреса місцезнаходження: 09107, Київська область, м. Біла Церква, вул. Ярослава Мудрого, буд. 63, ЄДРПОУ: 35381801 ).

Повний текст судового рішення виготовлено 08 червня 2026 року з урахуванням ч. 3 ст. 124 та ч. 6 ст. 259 ЦПК України. 

Суддя 	О. І. Орєхов