Україна
Донецький окружний адміністративний суд 
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2026 року Справа№200/7823/25 

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Олішевської В.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до відповідача: Головного управління ДПС у Донецькій області
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення від 12.06.2025 № 3534/05-99-07-02.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ВІДПОВІДАЧА.
В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 22 квітня 2025 року у приміщенні магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 посадовими особами ГУ ДПС у Дніпропетровській області розпочато фактичну перевірку позивача на підставі наказу від 22.04.2025 № 2661-п, копія якого позивачу вручено не було.
Предмет перевірки відповідно до вказаного наказу: дотримання норм законодавства з питань обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтва, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Вказує, що контролюючим органом було порушено порядок фактичної перевірки, а саме: порушено строки перевірки; невчасно надано акт перевірки; надано акт перевірки без додатків до нього; перевіряючими особами не надано направлення на перевірку; перевірку розпочато після закінчення робочого часу в ГУ ДПС у Дніпропетровській області.
Вказує, що акт перевірки є необгрунтованим, а його зміст не відповідає дійсності.
Зазначає, що під час перевірки надані усі необхідні первинні документи, які підтверджують дотримання позивачем чинного законодавства.
Враховуючи викладене, вважає спірне податкове повідомлення-рішення протиправним та просить його скасувати.
Відповідач, не погодившись із позовними вимогами надав до суду відзив на позовну заяву, мотивований наступним.
Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області відповідно до Методичних рекомендації щодо порядку взаємодії між підрозділами органів державної податкової служби при організації, проведені та реалізації матеріалів перевірок платника податків, затверджених наказом ДПС від 04.09.2020 № 470, були надіслані для розгляду та прийняття податкового повідомлення-рішення матеріали фактичної перевірки ФОП ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), яка перебуває на обліку в ГУ ДПС у Донецькій області, 515 – Краматорська ДПІ, а саме акт фактичної перевірки з додатками від 05.05.2025 № 2048/Ж5/26/Ж5/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 складеного інспекторами Головного управління ДПС у Дніпропетровській області. 
Керуючись ст. 19-1, ст. 20, п.п. 69.2-2 п.69 підрозділу 10 розділу ХХ, п.п. 75.1.3 п.75.1 ст. 75, на підставі п.п. 80.2.5 п. 80.2 ст. 80 ПК України, згідно наказу № 2661-п 22.04.2025 працівниками Головного управління ДПС у Дніпропетровській області з 22.04.2025 по 02.06.2025 була проведена фактична перевірка господарської одиниці – магазину ФОП ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 . 
Перед початком перевірки ОСОБА_2 , пред`явлені службові посвідчення, направлення на перевірку та вручено копію наказу “Про проведення фактичної перевірки ” від 22.04.2025 № 2661-п, про що свідчить її особистий підпис. Відповідно до п.81.1 ст.81 ПК України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом. 
За результатами фактичної перевірки встановлено порушення вимог п. 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, а саме, не ведення обліку товарних запасів в установленому законодавством порядку на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювання продажу лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку на загальну суму 522985,00 грн., а саме: надано документи щодо походження та ведення обліку ТМЦ, продаж яких здійснено за період з 29.06.2023-21.04.2025 на суму 8995633,02 грн. та не надання документів, що підтверджують облік, походження запасів за період перевірки з 22.04.2025 по 02.05.2025 згідно описів товару на загальну суму 522985,00 грн. 
Після ознайомлення ФОП ОСОБА_2 з актом фактичної перевірки №2048/ Ж5/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 від 05.05.2025 працівниками Головного управління ДПС у Дніпропетровській області був складений акт №1153/216/04/36/07/08/ РРО/ НОМЕР_1 від 05.05.2025 про відмову від підписання акта (довідки) фактичної перевірки. Другий примірник акта фактичної перевірки був направлений за адресою реєстрації платника податків засобами поштового зв`язку 06.05.2025 року. 
Поштове відправлення повернуто 27.05.2025 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. 
ГУ ДПС у Донецькій області розглянуло матеріали перевірки, одержані відповідно до ст.86 Податкового кодексу України, та прийняло 12.07.2025 податкове-повідомлення рішення № 3535/05-99-07-02 на суму 522985,00 грн., яке направлено ФОП ОСОБА_3 .
Представник позивача надав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
На виконання ухвали суду про витребування доказів представник позивача надав пояснення, у яких вказав наступне.
Акт фактичної перевірки №2048/04/36/07/08/ від 05.05.2025 підтверджує надання платником податків ФОП ОСОБА_2 «Форму ведення обліку товарних запасів».
З матеріалів справи слідує та як зазначено в Акті перевірки від 05.05.2025, позивачем (ФОП ОСОБА_2 ) було «надано документи щодо походження та обліку ТМЦ, продаж яких здійснювався за період 30.06.2023 - 21.04.2025 року на загальну суму 9588204,07 грн. ...» (п. 2.2.20 Акта перевірки). 
Згідно з п.4.5 Акту перевірки (додатки до акта перевірки), платник податків надав під час фактичної перевірки контролюючому органу: документи платника на 274 арк., які, в свою чергу, свідчать про облік наявних ТМЦ продаж яких здійснювався за період з 30.06.2023 по 21.04.2025 року.
У Акті перевірки ГУ ДПС у Дніпропетровській області зазначено, що «… надано документи щодо походження та ведення обліку ТМЦ, продаж яких здійснювався за період 29.06.2023-21.04.2025…», але до суду відповідач надав копії видаткових накладних щодо товару який знаходився на обліку тільки за період з 02.01.2024 по 01.04.2025 року. Тобто, видаткові накладні за період з 29.06.2023 по 01.01.2024 і з 02.04.2025 по 21.04.2025 року – суду відповідачем не надано. Вказав, що всі додані відповідачем видаткові накладні відображені в – «Формі Обліку ТМЦ» з 27.06.2023 року по 15.04.2025 року.
В зв`язку з тим, що під час перевірки перевіряючим – працівникам ГУ ДПС у Дніпропетровській області було надано роздруківку з бази електронного обліку ТМЦ ФОП ОСОБА_2 у формі, яка несе в собі основні реквізити передбачені Порядком № 496, а саме: дані щодо суб`єкта підприємницької діяльності, дата господарської операції (період), назва документу господарської операції та № документу (видаткової накладної або звіту про продажі); сума операції; ідентифікаційний код постачальника ТМЦ; найменування постачальника ТМЦ. Надана роздруківка надає можливість здійснити візуалізацію обліку ТМЦ у ФОПа, але вона не відповідає 100% тій формі обліку, що ведеться ФОПом в електронному вигляді і форма ведення якої зображена у додатку до Порядку № 496. З урахуванням вище викладеного, на вимогу перевіряючим – працівникам ГУ ДПС у Дніпропетровській області, їм було роздруковану Форму обліку ТМЦ, що повністю співпадала з тією формою що вказана у додатку до Порядку № 496. 
Про надання Форми обліку ТМЦ, що повністю співпадала з тією формою що вказана у додатку до Порядку № 496, свідчить відсутність зауважень контролюючого органу в Акті фактичної перевірки від 05.05.2025 року, а навпаки зазначено, що «надано документи щодо походження та ведення обліку ТМЦ, продаж яких здійснювався за період 29.06.2023-21.04.2025…». 
В подальшому, позивачем, було надано до суду саме ту Форму обліку ТМЦ, яку було надано перевіряючим – працівникам ГУ ДПС у Дніпропетровській області, і в ній вказано період обліку з 29.06.2023 року (перший рядок Форми) по 21.04.2025 року (останній рядок Форми). 
Позовні вимоги ґрунтуються на тому, що в цій Форму обліку ТМЦ з 29.06.2023 року по 21.04.2025 року, при фаховому та ретельному аналізі зазначеній в ній інформації, контролюючий орган мав можливість встановити фактичність обліку на товар, який вказано в Описах до Акту перевірки від 05.05.2025 року, але який, на «думку» перевіряючих, не обліковується. Саме ці дії, щодо ретельного та фахового аналізу інформації обліку ТМЦ з 29.06.2023 року по 21.04.2025 року, співставлення зазначеній Формі її з наданими та описаними в Акті перевірки первинними документами (видатковими накладними за період з 29.06.2023 року по 21.04.2025 року), співставлення інформації з Баз даних СОД РРО (щодо фіскальних чеків за період з 29.06.2023 року по 21.04.2025 року), адміністратором та розпорядником якої є ДПС України, і є тим підґрунтям, що спростовує твердження про відсутність обліку ТМЦ вказаного у описах від 22.04.2025 року, що додані до Акта перевірки.
Зазначив, що контролюючим органом порушені строки проведення перевірки.
Відповідач, на виконання ухвали суду про витребування доказів надав пояснення, мотивовані наступним.
За результатами фактичної перевірки встановлено порушення вимог п. 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, а саме, не ведення обліку товарних запасів в установленому законодавством порядку на складах та/або за місцем їх реалізації, здійснювання продажу лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку на загальну суму 522985,00 грн., а саме: надано документи щодо походження та ведення обліку ТМЦ, продаж яких здійснено за період з 29.06.2023-21.04.2025 на суму 8995633,02 грн. та не надання документів, що підтверджують облік, походження запасів за період перевірки з 22.04.2025 по 02.05.2025 згідно описів товару на загальну суму 522985,00 грн. ГУ ДПС зазначає, що ним до відзиву було долучено саме ті документи, які було надано платником податків під час здійснення заходу контролю, жодних інших документів ФОП ОСОБА_4 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області надано не було.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ.
Ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.
Ухвалою суду від 26 грудня 2025 року в задоволенні клопотання відповідача про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у справі № 200/7823/25 на стороні відповідача – Головне управління ДПС в Дніпропетровській області відмовлено.
Ухвалою суду від 06 березня 2026 року витребувано у позивача та відповідача пояснення та докази яка саме Форма ведення товарних запасів ФОП ОСОБА_2 за перевіряємий період була надана податковому органу (та яка надана суду позивачем або відповідачем) та коли саме, які саме первинні документи були надані позивачем податковому органі на вимогу податкового органу про надання документів від 22.04.2025 року та коли саме.
Ухвалою суду від 06 березня 2026 року зупинено провадження у справі.
Ухвалою суду від 24 квітня 2026 року поновлено провадження у справі.
Ухвалою суду від 24 квітня 2026 витребувано у відповідача пояснення щодо строків проведення фактичної перевірки позивача з урахуванням п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України.
Ухвалою суду від 24 квітня 2026 року зупинено провадження у справі до отримання витребуваних доказів.
Станом на 29 травня 2026 року витребувані пояснення відповідачем не надані.
Ухвалою суду від 29 травня поновлено провадження у справі.
ОБСТАВИНИ ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ.
Позивач, фізична особа-підприємець ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Наказом заступника начальника Головного управління ДПС України у Дніпропетровській області від 22.04.2025 № 2661-п визначено провести фактичну перевірку позивача.
Мета перевірки: дотримання норм законодавства з питань обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтва, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Строки перевірки – не більше 10 діб.
На підставі вказаного наказу та направлень від 22.04.2025 № 4448, № 4449 посадовими особами проведено фактичну перевірку позивача.
Вказані направлення пред`явлені позивачу до початку перевірки.
Посадовими особами контролюючого органу надано вимогу про надання платником документів.
Вказану вимогу отримано позивачем 22.04.2025. Вказано, що документи про облік товару та банківській виписки будуть надані пізніше.
Перевіркою встановлено не надання обліку товарних записів у встановленому законодавством порядку та/або за місце їх реалізації, здійснювання продажу лише тих товарів (послуг), що відображені в такому обліку на загальну суму 522985,00 грн, а саме: надано документи щодо походження та обліку ТМЦ, продаж яких здійснено за період з 29.06.2023 по 21.04.2025 на загальну суму 8995633,02 грн. Не надання документів, що підтверджують облік, походження запасів за період перевірки з 22.04.2025 по 02.05.2025 згідно описів товару на загальну суму 522985,00 грн.
Встановлено порушення п. 12 ст. 3 Закону України № 265/95-ВР від 06.07.1995 «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», про що складено відповідний акт від 02.05.2025 (дата реєстрації – 05.05.2025) № 2048/Ж5/04/36/07/08/РРО/ НОМЕР_1 .
Відповідно до акту від 05 травня 2025 року № 1153/216/04/36/07/08/РРО/3629106525 позивач 05.05.2025 о 15 год 30 хв відмовилась від підписання вказаного вище акту перевірки.
На підставі вказаного вище акту перевірки 12.06.2025 контролюючим органом складено податкове повідомлення-рішення № 3534/05-99-07-02, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 522985,00 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням позивач оскаржила його в адміністративному порядку 30.06.2025.
Рішенням Державної податкової служби України від 28.08.2025 № 25011/6/99-00-06-03-02-06 скаргу позивача залишено без задоволення, а податкове повідомлення-рішення – без змін.
Позивач вважає спірне податкове повідомлення-рішення протиправним та просить його скасувати.
НОРМИ ПРАВА, ЯКІ ЗАСТОСОВУВАВ СУД, ТА МОТИВИ ЇХ ЗАСТОСУВАННЯ, ВИСНОВКИ СУДУ.
Статтею 62 Податкового кодексу України передбачено, що податковий контроль здійснюється, зокрема, шляхом: ведення обліку платників податків; інформаційно-аналітичного забезпечення діяльності контролюючих органів; перевірок та звірок відповідно до вимог цього Кодексу, а також перевірок щодо дотримання законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, у порядку, встановленому законами України, що регулюють відповідну сферу правовідносин.
Відповідно до підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Відповідно до пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
За положеннями підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Порядок проведення фактичної перевірки врегульований статтею 80 Податкового кодексу України.
Пунктом 80.1 статті 80 Податкового кодексу України встановлено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
Відповідно до підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
За змістом наведених норм, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника контролюючого органу, оформленого наказом, за умови наявності у контролюючого органу інформації, яка свідчить про можливі порушення платником податків податкової дисципліни у сферах здійснення розрахункових операцій, наявності чи відсутності відповідних дозвільних документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів.
Відповідно до пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України, посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред`явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, зокрема, таких документів: копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб`єкта (прізвище, ім`я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об`єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу та скріплення печаткою контролюючого органу.
Здійснюючи аналіз вказаних вище норм Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду сформувала правовий висновок у справі №420/9909/23, відповідно до якого судова палата акцентувала увагу на наявності істотної різниці у критеріях оцінки правомірності наказу на предмет його підставності та/або оформлення, як наслідок, необхідності відмежування у спорах цієї категорії питання «наявності підстав для проведення перевірки» від питання «достатності відображення підстав для проведення перевірки у наказі» та/або «недоліків в оформленні рішення про проведення перевірки». Підстави для призначення будь-якої перевірки чітко закріплені у нормах Податкового кодексу України, за наявності яких у контролюючих органів виникає безпосередньо право на проведення перевірки, тоді як відображення цих підстав у наказі про призначення перевірки фактично є формалізацією у письмовій формі права на проведення перевірки, яке вже виникло. Безумовно, формалізація підстави для проведення перевірки у наказі має відповідати вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. Під час вирішення питання щодо правомірності призначення і проведення перевірки, зокрема фактичної, необхідно надавати оцінку достатності змісту наказу в контексті чіткого визначення у ньому правової (юридичної) підстави проведення такої перевірки та існування відповідної фактичної підстави, яка є передумовою для її проведення.
У спорах цієї категорії перевірці підлягають як питання наявності обґрунтованих підстав для призначення перевірки, так і дотримання контролюючим органом вимог абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України під час оформлення рішення про призначення перевірки у формі наказу, їх узгодженість між собою. 
Так, відповідно до п. 80.2.4 ст. 80 ПК України, фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав: неподання суб`єктом господарювання в установлений законом строк обов`язкової звітності про використання реєстраторів розрахункових операцій та/або програмних реєстраторів розрахункових операцій, розрахункових книжок та книг обліку розрахункових операцій, подання їх із нульовими показниками.
Отже, у випадку наявності обґрунтованих підстав для призначення фактичної перевірки, не можна вважати протиправним наказ про її призначення, у якому наявне покликання на вимоги підпункту 80.2.4 пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, оскільки таке покликання утримує в собі весь спектр необхідних елементів для визначення підстави для призначення перевірки (як правової, так і фактичної), можна вважати мінімально допустимим обсягом інформації в розумінні абзацу третього пункту 81.1 статті 81 Податкового кодексу України. Тому відсутні підстави вважати, що такий наказ породжує його неоднозначне трактування та/або невизначеність із фактичною підставою перевірки. Тому такий наказ не можна вважати протиправним.
Отже, якщо правовою підставою для проведення перевірки є відповідний підпункт пункту 80.2 статті 80 Податкового кодексу України, якій містить лише одну фактичну підставу для цього, то зазначення у наказі лише цього підпункту без розкриття його змісту та деталізації обставин не є істотним недоліком наказу, який давав би підстави вважати його протиправним.
Обсяг зазначеної у наказі інформації у повному обсязі відповідає вимогам абзацу третього пункту 81.1 статті 81 ПКУ, а тому підстави для скасування спірного податкового повідомлення-рішення, через неналежне оформлення наказу на підставі якого проведено перевірку, та, відповідно, прийняте спірне рішення відсутні.
З аналізу наведеного вище правового регулювання слідує, що у посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної планової/позапланової виїзної перевірки, фактичної перевірки за сукупності двох умов: наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та надіслання/пред`явлення оформлених відповідно до вимог ПК України направлення і наказу на проведення перевірки, а також службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки (формальна підстава).
Поряд з цим закон пов`язує правомірність проведення, зокрема фактичної перевірки, із виконанням контролюючим органом обов`язку із вручення/пред`явлення визначених пунктом 81.1 статті 81 ПК України документів (1) платнику податків, (2) уповноваженій особі, (3) особі, яка фактично здійснює розрахункову операцію.
Як встановлено судом, направлення та наказ про проведення перевірки надано позивачу, а саме ОСОБА_1 (посада – старший продавець).
Щодо ненадання службовими особами контролюючого органу своїх службових посвідчень, суд зазначає наступне.
У позовній заяві позивач зазначає щодо наявності відеозаписів з камери магазину, які підтверджують ненадання наказу про проведення перевірки та службових посвідчень посадовими особами.
Разом з тим, в ході судового розгляду отримання позивачем направлень та наказу про проведення перевірки підтверджено належними доказами.
Відеозаписів, на які покликається позивач матеріали справи не містять.
Відповідно до ч. 4 ст. 161 Кодексу адміністративного судочинства України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази - позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Суд вказує, що закріплений у ч. 2 ст. 77 КАС України обов`язок відповідача довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності не звільняє позивача від обов`язку підтвердити обставини, на які він покликається у позовній заяві, відповідними доказами.
Надаючи оцінку наданим до матеріалів справи доказам суд критично оцінює покликання позивача на ненадання службовими особами контролюючого органу службових посвідчень з наступних підстав: посадові особи контролюючого органу були допущені до перевірки, направлення на проведення перевірки містять відомості щодо їх дійсності лише у разі пред`явлення службового посвідчення, зі змістом направлень та наказу про проведення перевірки позивач була ознайомлена.
Як встановлено судом, 22.04.2025 посадовими особами надано позивачу письмову вимогу про надання платником наступних документів: реєстраційні посвідчення РРО (при реєстрації РРО); останню довідку про опломбування РРО; договори на обслуговування РРО з сервісними центрами; ліцензії (діючі та попередні (за 3 попередні роки); додатки до ліцензій з зазначенням даних РРО/ПРРО; договори про трудові відносини з найманими працівниками; договори оренди або документи щодо власності приміщення; накладні на товар, інші первинні документи щодо обліку та походження товару, журнали обліку товару (ТМЦ) за встановленою формою, фіскальні звітні чеки з РРО/ПРРО, контрольні стрічки з РРО/ПРРО; банківській виписки, паспорт.
Відповідно до наданих позивачем доказів, вказане направлення отримано позивачем 22.04.2025 о 17 год 40 хв.
Разом з тим, надана відповідачем копія вказаного направлення відповідного запису про час отримання не містить, проте містить відомості про бажання відповідача надати документи про облік товару та банківські виписки пізніше.
Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до п. 80.9 ст. 80 ПК України строки проведення фактичної перевірки встановлені статтею 82 цього Кодексу.
Відповідно до п. 82.3 ПК України тривалість перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, не повинна перевищувати 10 діб.
Продовження строку таких перевірок здійснюється за рішенням керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу не більш як на 5 діб.
Суд вказує, що відомостей про продовження фактичної перевірки матеріали справи не містять.
Разом з тим, як встановлено з Аку перевірки, остання тривала з 22.04.2025 по 02.05.2025.
Втім, у відповідності до вказаних приписів ПК України, десятою добою перевірки було 01 травня 2025 року.
Таким чином, суд погоджується з твердженнями представника позивача щодо порушення контролюючим органом строків проведення фактичної перевірки.
Отже, оскільки з настанням та закінченням строку закон пов`язує виникнення, зміну та припинення суб`єктивних прав та обов`язків сторін, суд наголошує, що сплив законодавчо установленого строку є юридичним фактом, що припиняє відповідне правовідношення, і відповідно, і у контексті спірних по цій справі правовідносин правовим наслідком закінчення строку проведення камеральної перевірки є втрата податковим органом права на її проведення, що підтверджено Верховним Судом у постанові від 29.10.2019 по справі №815/8539/13-а.
Суд вважає вказані висновки Верховного Суду застосовними до даних спірних правовідносин.
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі № 826/17123/18 у складі судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду, сформульований такий правий висновок: "оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства про проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства".
У ще одній справі (постанова від 22 вересня 2020 року у справі № 520/8836/18), окрім наведених, палата з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду обґрунтувала відсутність підстав до запропонованого колегією відступу від раніше висловленої правової позиції такими висновками: "перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України. Невиконання вимог закону щодо підстави для проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом" та "встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення Відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення - рішення, а тому відсутня необхідність перевірки порушення Позивачем пункту 181.1 статті 181 Податкового кодексу України, як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання".
Отже, установивши таке порушення процедури проведення перевірки, наслідком якого є визнання протиправними її результатів, до аналізу інших обставин, суд не може переходити, з огляду на викладену вище сталу і послідовну практику Верховного Суду, відступу від якої у встановленому законом порядку не здійснювалося.
Аналогічні правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі №440/1993/23.
Суд зауважує, що в даному випадку вид перевірки не має значення, оскільки поняття «строки проведення перевірки» є тотожним для кожного виду податкової перевірки.
Отже, наведених вище обставин достатньо для скасування спірного податкового повідомлення-рішення саме з підстав грубого порушення та невиконання відповідачем вимог закону щодо дотримання строку проведення камеральної перевірки навіть без перевірки суті конкретного порушення позивача.
Суд зобов`язував відповідача надати пояснення з приводу строків проведення перевірки, але позивач не надав такі пояснення у строки визначені судом, що підтверджується матеріалами справи. 
Відповідно до ст. 19 Конституції України Відповідно суд, як орган державної влади, зобов`язаний діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами.
Згідно ч. 1, 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Отже, стягненню на користь позивача підлягає 5229,85 грн понесених судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача до задоволених позовних вимог.
Щодо витрат на правничу допомогу.
Частиною 1 статті 132 КАС України визначено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 132 КАС України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) витрати сторін та їх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
Пунктом 1 частини 3 статті 132 КАС України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 16 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:
надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;
складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;
представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Таким чином, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною 3 статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Приписами ч.ч. 5-7 ст.134 КАС України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог.
Отже, принцип співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу повинен застосовуватися відповідно до вимог частини шостої статті 134 КАС України за наявності клопотання іншої сторони.
Це означає, що відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами, подавши відповідне клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, а суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постановах від 05.08.2020 у справі №640/15803/19, від 09.03.2021 у справі №200/10535/19-а, від 13.03.2025 у справі №275/150/22.
Також при вирішенні даного питання, суд враховує правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (№11-562ас18) про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
19 червня 2025 року між позивачем та адвокатським бюро «Г.І.Б «Юніверсал Протекшн» в особі керуючого адвоката Бойко Г.І. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги № 19/06/25-1.
Відповідно до п. 1, предметом вказаного договору надання юридичних (адвокатських) послуг, зокрема надано адвокату право: представляти інтереси замовника в в адміністративному судочинстві під час оскарження Акту від 05.05.2025 № 2408/40-36-07-02/38151856та будь-яких рішень, винесених на підставі вказаного Акту.
Відповідно до рахунку № счт-00001від 02.10.2025 вартість правничих послуг за договором № 19/06/25-1 від 19.06.2025 щодо оскарження податкового повідомлення-рішення № 3534/05-99-07-02 від 12.06.2025 в суді першої інстанції становить 10000,00 грн.
Відповідач заперечень щодо розміру правничої допомоги суду не надав.
Враховуючи викладене, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. 
Керуючись Конституцією України та Кодексом адміністративного судочинства України, суд –

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Донецькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення – задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Донецькій області від 12.06.2025 № 3534/05-99-07-02.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області (місцезнаходження: вул. Італійська, буд. 59, м. Маріуполь, Донецька область, 87515, код ЄДРПОУ ВП 44070187) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) судовий збір у розмірі 5229 (п`ять тисяч двісті двадцять дев`ять) грн. 85 коп.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Донецькій області (місцезнаходження: вул. Італійська, буд. 59, м. Маріуполь, Донецька область, 87515, код ЄДРПОУ ВП 44070187) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_3 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 10000 (десять тисяч) грн 00 коп.
Повний текст рішення складено та підписано 29 травня 2026 року.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення (ухвали) суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Суддя В.В. Олішевська