ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2026 м.Дніпро Справа № 904/7241/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Демчини Т.Ю. (суддя-доповідач),
суддів: Кошлі А.О., Кучеренко О.І., 
розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 (головуючий в першій інстанції Ярошенко В.І.) 
у справі за позовом Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі Регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ»  
до відповідача: Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» 
про стягнення коштів, 
в с т а н о в и в:

1. Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
У грудні 2025 року Акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в особі Регіональної філії «ПРИДНІПРОВСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» (надалі – АТ «Укрзалізниця») звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» (надалі – ПрАТ «Інгулецький ГЗК») про стягнення 3% річних в розмірі 46174,67 грн та інфляційних втрат у розмірі 182327,30 грн. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 у справі № 904/5224/24, яке залишене без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2025, встановлено факт затримки вагонів з вини відповідача, а також правомірність нарахування позивачем плати за користування вагонами у розмірі 1098178,20 грн та збору за зберігання вантажу у розмірі 27651,84 грн. Укладеним між сторонами договором про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 45-00190905/2020-0001 від 30.06.2020 передбачено обов`язок відповідача підписати накопичувальні картки та відомості плати за користування вагонами не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг, після чого позивач має право списати відповідні платежі з сум внесеної відповідачем передоплати. Однак відповідач підписав зазначені документи із запереченнями, що унеможливило списання коштів та призвело до порушення строків виконання грошового зобов`язання. Фактичну оплату основного боргу в сумі 1125830,04 грн відповідач здійснив лише 27.10.2025. На підставі ч.2 ст.625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу 3 % річних у сумі 46174,67 грн та інфляційні втрати у сумі 182327,30 грн за період прострочення сплати плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу, з 08.06.2024 по 26.10.2025.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 позов задоволено повністю; стягнуто з ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на користь АТ «Укрзалізниця» 3 % річних у розмірі 46174,67 грн, інфляційні втрати у розмірі 182327,30 грн та витрати зі сплати судового збору у розмірі 2742,02 грн. 
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач порушив строки виконання грошового зобов`язання за договором, оскільки підписав відомості плати за користування вагонами та накопичувальні картки із запереченнями, що унеможливило списання коштів з його передоплати у строк, визначений договором, а саме: не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг. Факт правомірності нарахувань у розмірі 1125830,04 грн встановлений рішенням суду у справі № 904/5224/24, яке набрало законної сили, а добровільна оплата цієї суми відповідачем здійснена лише 26.05.2025. Суд першої інстанції визнав обґрунтованим нарахування 3 % річних та інфляційних втрат за період прострочення, який починається зі спливом двох робочих днів від дня складення відповідних документів. Також суд першої інстанції відхилив клопотання відповідача про зменшення розміру нарахувань, оскільки 3 % річних є мінімальним законодавчо встановленим розміром та не підлягають зменшенню, а інфляційні втрати не є штрафною санкцією та не можуть бути зменшені судом.
2. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач у справі – ПрАТ «Інгулецький ГЗК» звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій заявлено вимоги скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7241/25 та ухвалити нове, яким відмовити у стягненні інфляційних втрат повністю, а також відмовити у стягненні 3 % річних на суму 44416,52 грн.
Апелянт вказує, що суд першої інстанції неправильно визначив момент виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання. Вважає, що обов`язок відповідача з оплати спірних послуг виник не з моменту спливу двох робочих днів після складення накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами, а безпосередньо з набранням законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 у справі № 904/5224/24, яким було підтверджено правомірність відповідних нарахувань. Оскільки рішення у справі № 904/5224/24 набрало законної сили 07.10.2025, а відповідач добровільно сплатив борг 27.10.2025, на переконання апелянта, прострочення існувало лише 19 днів з 08.10.2025 по 26.10.2025, а тому інфляційні втрати взагалі не підлягають нарахуванню, оскільки прострочення тривало неповний місяць, а розмір 3% річних має становити лише 1758,15 грн замість заявлених позивачем 46174,67 грн.
3. Короткий зміст вимог та узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу
У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що суд першої інстанції правомірно визначив початком прострочення не дату набрання законної сили рішенням у справі № 904/5224/24, а момент спливу двох робочих днів від дня складення відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток. Позивач наголошує, що обов`язок відповідача сплатити послуги виникає безпосередньо з умов укладеного між сторонами договору, а не з моменту підтвердження цього обов`язку судовим рішенням. Оскільки відповідач підписав відповідні документи із запереченнями, що унеможливило списання коштів з його передоплати у строк, визначений договором, ненадання згоди на списання коштів вважається порушенням грошового зобов`язання. Таким чином, позивач вважає, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України здійснено правомірно, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
4. Процедура апеляційного провадження
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026, для розгляду даної апеляційної скарги визначено колегію суддів Центрального апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Демчини Т.Ю. (доповідач), суддів Кошлі А.О., Кучеренко О.І. 
24.03.2026 від АТ «Укрзалізниця» надійшла заява про ознайомлення з матеріалами справи в електронному вигляді.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7241/25 за позовом АТ «Укрзалізниця» в особі РФ «Придніпровська залізниця» до ПрАТ «Інгулецький ГЗК» про стягнення коштів; призначено розгляд апеляційної скарги в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження, а також витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області матеріали вказаної справи. 
03.04.2026 матеріали справи № 904/7241/25 надійшли до Центрального апеляційного господарського суду.
03.04.2026 від АТ «Укрзалізниця» надійшов відзив на апеляційну скаргу. 
5. Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини
30.06.2020 між AT «Укрзалізниця» та ПрАТ «Інгулецький ГЗК» укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів залізничним транспортом № 45-00190905/2020-0001, відповідно до п.1.1 його предметом є організація та здійснення перевезення вантажів, надання вантажного вагону для перевезення, інших послуг, пов`язаних з організацією перевезення вантажів у внутрішньому та міжнародному сполученнях (експорт, імпорт) у власних вагонах перевізника, вагонах залізниць інших держав та/або вагонах замовника, пов`язаних з цим супутніх послуг і проведення розрахунків за ці послуги.
Згідно з п.1.4 договору, надання послуг за договором може підтверджуватись одним з таких документів: накладною, накопичувальною карткою, зведеною відомістю, відомістю плати за користування вагонами, відомістю плати за подавання/забирання вагонів та маневрову роботу, іншими документами. 
Пунктом 2.1 договору передбачено, що обов`язками замовника є, зокрема, сплата послуг перевізника та інших платежів, належних перевізнику за договором з сум внесеної передоплати за кодом платника; самостійне визначення розміру попередньої оплати та періодичності її внесення на підставі діючих тарифів та умов договору, з урахуванням обсягу запланованих перевезень, вагонообігу, строку перебування вагону за межами України та інших послуг перевізника; підписання не пізніше двох робочих днів від дня надання послуг накопичувальних карток зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу) форми ФДУ-92, відомостей плати за користування вагонами форми ГУ-46, відомостей плати за користування контейнерами форми ГУ-46к, відомостей плати за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу форми ГУ-46а.
Згідно з п. 4.4 договору, по мірі виконання перевезень та надання послуг, перевізником відображається в особовому рахунку використання замовником коштів за добу для оплати:
- провізних платежів за перевезення, зазначених в накладних;
- суми додаткових зборів та додаткових послуг за вільними тарифами;
- плати за використання власних вагонів перевізника за межами України, що відображається в щодобових інформаційних повідомленнях;
- штрафів на підставі відповідних перевізних документів, накопичувальних карток, відомостей плати за користування вагонами (контейнерами), інформаційних повідомлень, тощо;
- неустойки, нарахованої, згідно з додатками до договору та відображеної в інформаційному повідомленні;
- пені.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 у справі № 904/5224/24, залишеним без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 07.10.2025, з ПрАТ «Інгулецький ГЗК» на користь АТ «Укрзалізниця» стягнуто плату за користування вагонами у розмірі 1098178,20 грн, а також збір за зберігання вантажу у розмірі 27651,84 грн. 
В ході розгляду вказаної справи судами встановлено факт затримки вагонів з вини відповідача та правомірність нарахування у зв`язку з цим позивачем відповідачу за весь період затримки плати за користування вагонами по відомостям плати за користування вагонами ф.ГУ-46 №№ 05069353, 06069357, 06069358, 67059359, 07069360, 08069362, 09069363, 10069366, 10069367, 11069370, 1069373, 12069374, 2069375, 12069376, 13069377, 13069378, 14069379, 15069381, 16069382, 6069383, 17069384, а також збору за зберігання вантажів по накопичувальним карткам ф.ФДУ-92 №№ 05069121, 05069122, 05069123, 05069124, 06069126, 06069127, 06069128, 06069129, 08069134, 08069135, 12069146, 13069151, на загальну суму 1125830,04 грн з ПДВ.
Відповідач згідно з платіжною інструкцією № 4500037190 від 27.10.2025 добровільно виконав рішення суду у справі № 904/5224/24, сплативши позивачу 1125830,04 грн (а.с.105).
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
За змістом статті 5 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, нормативні документи, що визначають, зокрема порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.
Статтею 119 Статуту залізниць України встановлено, що за користування вагонами і контейнерами залізниці вантажовідправниками, вантажоодержувачами, власниками під`їзних колій, портами, організаціями, установами, громадянами – суб`єктами підприємницької діяльності вноситься плата. Порядок визначення плати за користування вагонами (контейнерами) та звільнення вантажовідправника від зазначеної плати у разі затримки забирання вагонів (контейнерів), що виникла з вини залізниці, встановлюється Правилами. Зазначена плата вноситься також за час затримки вагонів на станціях призначення і на підходах до них в очікуванні подання їх під вивантаження, перевантаження з причин, що залежать від вантажоодержувача, власника залізничної під`їзної колії, порту, підприємства. За час затримки на коліях залізниці вагонів, що належать підприємствам чи орендовані ними, стягується 50 відсотків зазначених розмірів плати.
Згідно з п.3 Правил користування вагонами і контейнерами, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 25 лютого 1999 року № 113 (далі – Правила користування вагонами і контейнерами), облік часу користування вагонами і контейнерами та нарахування плати за користування ними провадиться на станціях відправлення та призначення за відомістю плати за користування вагонами форми ГУ-46 (додаток 1), відомістю плати за користування контейнерами форми ГУ-46к (додаток 11), які складаються на підставі пам`яток про подавання/забирання вагонів форми ГУ-45 (додаток 2), пам`яток про видачу/приймання контейнерів форми ГУ-45к (додаток 8), повідомлення про закінчення вантажних операцій з вагонами (додаток 12), актів про затримку вагонів форми ГУ-23а (додаток 3), актів загальної форми ГУ-23 (додаток 6).
Пунктом 4 Правил користування вагонами і контейнерами, передбачено, що відомості плати за користування вагонами, контейнерами складаються на вагони, контейнери, що подаються під навантаження та вивантаження, є документами обліку часу перебування вагонів, контейнерів у пунктах навантаження та вивантаження та на під`їзних коліях і містять розрахунки платежів за користування вагонами, контейнерами. У разі непогодження даних, зазначених у відомості, представник вантажовласника зобов`язаний підписати відомість із зауваженнями.
Відповідно до п.2.6 Правил розрахунків за перевезення вантажів, затверджених наказом Міністерства транспорту України 21.11.2000 № 644, облік витрачених коштів здійснюється на підставі перевізних документів, накопичувальних карток (додаток 3), відомостей плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу, які можуть бути оформлені в електронному вигляді (з накладенням електронного цифрового підпису). Усі належні залізниці платежі за додаткові послуги, штрафи (які не були включені в перевізні документи і у відомості плати за користування вагонами та контейнерами) включаються в накопичувальні картки, які складаються станціями в трьох примірниках із зазначенням у них відомостей про надані послуги і їх вартість. Ці відомості підтверджуються підписами працівника станції і вантажовласника. Один примірник накопичувальної картки, відомості плати за користування вагонами та контейнерами, за подавання, забирання вагонів та маневрову роботу надаються вантажовласнику.
Згідно з п.5.1 Роз`яснень Президії Вищого господарського суду України від 29.09.2008 №04-5/225, якщо платник підписує відомості плати за користування вагонами і контейнерами, накопичувальні картки тощо із запереченнями, зауваженнями чи застереженням, залізниця не має права списувати спірні суми з попередньої оплати; в такому разі спір має врегульовуватись платником безпосередньо зі станціями, які нарахували платежі, і ТехПД, що провадить розрахунки. У разі недосягнення домовленості стягнення коштів вирішується в претензійно-позовному порядку за позовом залізниці. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 статті 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 908 ЦК України передбачено, що перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст.530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
6. Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції
Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Предметом апеляційного оскарження є висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат за прострочення внесення плати за користування вагонами та збору за зберігання вантажу зі спливом двох робочих днів від дня складення відомостей плати за користування вагонами, а також накопичувальних карток зборів за роботи (послуги) та штрафів, пов`язаних з перевезенням вантажів (вантажобагажу). 
Апелянт в апеляційній скарзі стверджує, суд першої інстанції неправильно визначив момент виникнення прострочення виконання грошового зобов`язання, вважаючи, що обов`язок відповідача з оплати спірних послуг виник не з моменту закінчення двох робочих днів після складення накопичувальних карток та відомостей плати за користування вагонами, а безпосередньо з набранням законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 у справі № 904/5224/24, яким було підтверджено правомірність відповідних нарахувань. Оскільки рішення у справі № 904/5224/24 набрало законної сили 07.10.2025, а відповідач добровільно сплатив борг 27.10.2025, на переконання апелянта, прострочення існувало лише 19 днів з 08.10.2025 по 26.10.2025, а тому інфляційні втрати взагалі не підлягають нарахуванню, оскільки прострочення тривало неповний місяць, а розмір 3% річних має становити лише 1758,15 грн замість заявлених позивачем 46174,67 грн.
Позивач у відзиві на апеляційну скаргу зазначає, що суд першої інстанції правомірно визначив початком прострочення не дату набрання законної сили рішенням у справі № 904/5224/24, а момент після спливу двох робочих днів від дня складення відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток. Позивач наголошує, що обов`язок відповідача сплатити послуги виникає безпосередньо з умов укладеного між сторонами договору, а не з моменту підтвердження цього обов`язку судовим рішенням. Оскільки відповідач підписав відповідні документи із запереченнями, що унеможливило списання коштів з його передоплати у строк, визначений договором, ненадання згоди на списання коштів вважається порушенням грошового зобов`язання. Таким чином, позивач вважає, що нарахування 3 % річних та інфляційних втрат на підставі ст.625 ЦК України здійснено правомірно, а доводи апеляційної скарги є безпідставними.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зауважує, що відповідно до умов договору, зокрема, п.п.1.4, 2.1.4, 2.1.7 та встановленого порядку розрахунків, на вантажовласника покладено обов`язок зі сплатити наданих послуг перевезення не пізніше двох робочих днів з моменту оформлення відомостей плати за користування вагонами та накопичувальних карток, чим спростовуються доводи апелянта щодо настання строку оплати безпосередньо з датою набрання законної сили рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 у справі № 904/5224/24, яким було підтверджено правомірність відповідних нарахувань.
Встановленими обставинами справи підтверджується, що позивач нарахував плату за користування вагонами і контейнерами, відобразивши її у відомостях форми ГУ-46, здійснити яку відповідач мав не пізніше двох робочих днів з моменту складання форм ГУ-46, водночас списанню залізницею нарахованих сум грошових коштів з внесеної передоплати завадили зауваження (застереження) вантажовласника, зазначені у вказаних відомостях.
Колегія суддів зазначає, що безпідставність здійснення ПрАТ «Інгулецький ГЗК» зауважень у складених АТ «Укрзалізниця» відомостях форми ГУ-46, підтверджена чинним рішенням Господарського суду Дніпропетровської області у справі № 904/5224/24, спір у якій вирішено між тими ж сторонами, що і у даній справі.
З урахуванням ч.4 ст.75 ГПК України, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 18.02.2025 у справі № 904/5224/24 має преюдиційне значення для даної справи. 
Апеляційний господарський суд встановив, що плату за користування вагонами, відображену у відомостях ф.ГУ-46 за №№ 05069353, 06069357, 06069358, 67059359, 07069360, 08069362, 09069363, 10069366, 10069367, 11069370, 1069373, 12069374, 2069375, 12069376, 13069377, 13069378, 14069379, 15069381, 16069382, 6069383, 17069384, а також збір за зберігання вантажів по накопичувальним карткам ф.ФДУ-92 №№ 05069121, 05069122, 05069123, 05069124, 06069126, 06069127, 06069128, 06069129, 08069134, 08069135, 12069146, 13069151 у загальній сумі 1125830,04 грн з ПДВ, сплачені відповідачем 27.10.2025, що підтверджується платіжною інструкцією № 4500037190. 
Таким чином, плата за користування вагонами та збір за зберігання вантажу внесені з порушенням строків, встановлених умовами договору та порядку розрахунків.
Верховний Суд у постанові від 15.12.2021 у справі № 910/4908/21 зазначав, що виходячи зі змісту ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за час прострочення. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.
Колегія суддів апеляційного господарського суду зауважує, що за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, що виникло з підстав, які існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.
Рішення суду здатне бути джерелом для набуття цивільних прав і обов`язків лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Рішення суду як правомірна приватно-правова конструкція не повинно використовуватися учасниками цивільного обороту всупереч його призначенню для набуття цивільних прав і обов`язків, за відсутності вказівки про це в актах цивільного законодавства (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 у справі № 201/2288/20).
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд доходить висновку, що місцевий господарський суд правильно визначив період строку порушення грошового зобов`язання, визначивши початком його перебігу 08.06.2024 (сплив 2 днів з дати оформлення першого документа (05.06.2024). В подальшому нарахування здійснювалось поетапно зі спливом двох днів з дати оформлення кожного наступного документу. Також суд першої інстанції правильно визначив дату припинення прострочення, якою є дата, що передує дню здійснення фактичної сплати відповідачем. Таким чином, обґрунтованими є вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат і трьох процентів річних, нарахованих за порушення строків оплати вартості користування вагонами і контейнерами, перебіг заборгованості з виконання якої у даному випадку розпочався на третій день з моменту оформлення залізницею відомостей форми ГУ-46. 
Отже, аргументи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, у зв`язку з чим підлягають відхиленню.
Також, на переконання колегії суддів апеляційного господарського суду, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання відповідача про зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, виходячи з того, що 3 % річних є мінімальним законодавчо встановленим розміром відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, а тому зменшення судом цього розміру є неможливим. Крім того, суд обґрунтовано зазначив, що інфляційні втрати не є штрафною санкцією, а входять до складу грошового зобов`язання як компенсація за знецінення грошових коштів, у зв`язку з чим не підлягають зменшенню на підставі ст.551 ЦК України. Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та узгоджуються з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22 та від 02.07.2025 у справі № 903/602/24. Враховуючи, що підстави для зменшення заявлених до стягнення 3% річних та інфляційних втрат відсутні, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для скасування чи зміни оскаржуваного рішення в цій частині.
7. Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За змістом ст.236 ГПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.275 ГПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст.276 ГПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, надав належну оцінку доводам сторін та поданим доказам, правильно визначив зміст правовідносин сторін та ухвалив рішення з правильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків місцевого господарського суду та не можуть бути підставою для скасування постановленого ним рішення щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за весь період прострочення.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст.269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.
8. Розподіл судових витрат 
Судовий збір за подання апеляційної скарги відповідно до ст.129 ГПК України слід покласти на апелянта. 
На підставі наведеного, керуючись ст.ст.129, 269, 270, 275, 276, 281-284, 287 ГПК України, Центральний апеляційний господарський суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ІНГУЛЕЦЬКИЙ ГІРНИЧО-ЗБАГАЧУВАЛЬНИЙ КОМБІНАТ» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7241/25 залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 02.03.2026 у справі № 904/7241/25 залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено ст.ст.286-289 ГПК України. 
Повна постанова складена 18 червня 2026 року.

Головуючий суддя Т.Ю.Демчина

Судді А.О.Кошля

О.І.Кучеренко