ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 червня 2026 року	м. Одеса	Справа № 915/1392/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Принцевської Н.М., Філінюка І.Г.
при секретарі судового засідання: Герасименко Ю.С.

за участю представників учасників справи:
від АТ «НАЕК «ЕНЕРГОАТОМ» - Свернюк Світлана Петрівна (самопредставництво)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ»
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 (повний текст складено та підписано 17.03.2026, суддя Семенчук Н.О.)
у справі №915/1392/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСТЕХНОБУД»
до Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» в особі: Філії «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ»
про стягнення 2 380 035,04 грн

ВСТАНОВИВ
Товариство з обмеженою відповідальністю “РЕСУРСТЕХНОБУД” звернулось до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою до Державного підприємства “Національна атомна енергогенеруюча компанія “Енергоатом” в особі Відокремленого підрозділу “Південноукраїнська АЕС”, в якій просило суд стягнути з відповідача на свою користь 1 894 499,99 грн - основного боргу, 383 134,29 грн - інфляційних втрат, 102 400,76 грн – 3% річних.
В обґрунтування позовних вимог позивач послався на невиконання відповідачем зобов`язання по оплаті за виконані роботи згідно з Договором про закупівлю робіт.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 по справі №915/1392/25 позов задоволено частково, закрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» в особі Філії «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «РЕСУРСТЕХНОБУД» основної заборгованості в розмірі 115 851,77 грн, у зв`язку із відсутністю предмета спору, стягнуто з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» в особі Філії «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «ЕНЕРГОАТОМ» основний борг у розмірі 1 778 648,22 грн, інфляційні втрати в розмірі 324 056,25 грн, 3% річних у розмірі 102 400,76 грн та судовий збір у розмірі 27 851,48 грн, в решті позовних вимог відмовлено.
В мотивах оскаржуваного рішення суд першої інстанції зазначив, що на виконання умов договору, позивач, як підрядник, виконав та передав за актом приймання-передачі виконаних будівельних робіт замовнику, а останній прийняв без будь-яких зауважень та заперечень роботи. Проте, відповідач не здійснив оплату виконаних позивачем робіт у встановлений договором строк.
Судом також відмовлено у задоволенні заявленого відповідачем у відзиві клопотання про зменшення заявлених до стягнення 3 % річних та інфляційних втрат.
Не погодившись із вказаним рішенням, до Південно-західного апеляційного господарського суду звернувся відповідач з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 у справі № 915/1392/25 в частині задоволення позову про стягнення інфляційних втрат в розмірі 324 056.25 грн та 3% річних у розмірі 102 400,76 грн і ухвалити в цій частині нове рішення – про відмову в задоволенні позову про стягнення з Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі філії «Відокремлений підрозділ «Південноукраїнська атомна електрична станція» Акціонерного товариства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» інфляційних втрат в розмірі 324 056,25 грн та 3% річних у розмірі 102 400,76 грн.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що оскаржуване рішення в частині задоволення позову про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних є незаконним, оскільки судом порушені норми процесуального та матеріального права, не повністю з`ясовані обставини, що мають значення для справи, з огляду на наступне:
- судом першої інстанції не взято до уваги наданий відповідачем контррозрахунок інфляційних втрат та 3% річних;
- поза увагою місцевого господарського суду залишено доводи відповідача щодо відсутності вини відповідача у несвоєчасній оплаті робіт, а отже і про відсутність підстав для покладання на нього відповідальності за таке прострочення;
- в матеріалах справи взагалі відсутні докази понесення позивачем збитків, внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за Договором.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 06.05.2026 відкрито апеляційне провадження по цій справі та призначено справу до розгляду на 10.06.2026.
Під час судового засідання від 10.06.2026 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Інші представники учасників справи у судове засідання не з`явились, своїм правом на подання відзиву не скористались.
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як зазначалося раніше, рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 по даній справі оскаржується позивачем лише в частині стягнення інфляційних втрат та річних, у зв`язку з чим, відповідно до вимог ст.269 Господарського процесуального кодексу України, переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. 
Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.
Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків. Правовідносини, врегульовані правочином, є різновидом регулятивних правовідносин, тобто таких, що виникають на основі юридичних дозволів і втілюються переважно в правомірних діях суб`єктів.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання та у частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання зазначені зокрема у статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.
За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). 
Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. 
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням. 
Відповідно до статті 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. 
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України). 
Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16 (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15 (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).
Тобто передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення.
Як вбачається з наявних матеріалів справи, та не заперечується сторонами, позивач, як підрядник, виконав та передав за актом приймання-передачі виконаних будівельних робіт відповідачеві, який є замовником, а останній прийняв без будь-яких зауважень та заперечень роботи на суму 2 242 482,58 грн.
Однак, такі роботи відповідачем було оплачено лише частково, на загальну суму 347 982,59 грн.
Відповідно, розмір заборгованості, станом на час звернення позивача із даним позовом до суду складав 1 894 499,99 грн.
У зв`язку з несвоєчасним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань з оплати виконаних позивачем робіт, останнім нараховано та заявлено до стягнення 3 % річних на загальну суму 102 400,76 грн та інфляційні втрати на загальну суму 383 134,29 грн за сукупний період прострочення з 01.02.2024 до 19.09.2025.
Судова колегія зазначає, що згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). 
Таким чином, базою для нарахування інфляційних є сума основного боргу не обтяжена додатковими нарахуваннями, що існує на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений. Періодом, за який розраховуються інфляційні втрати, є час прострочення з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція (дефляція).
Питання розрахунку інфляційних втрат у зв`язку з простроченням боржником виконання грошового зобов`язання також було предметом розгляду об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 905/21/19, за наслідками розгляду якого об`єднана палата в постанові від 26.06.2020 виклала правовий висновок про те, що при зменшенні суми боргу, внаслідок часткового виконання зобов`язання боржником, сума погашення має відніматися не від основного боргу, який існував на початок розрахункового місяця, а від суми основного боргу, помноженої на індекс інфляції у цьому місяці (фактичної вартості грошей на кінець розрахункового місяця з урахуванням інфляційних процесів). А подальший розрахунок інфляційних збитків здійснюється з урахуванням саме проіндексованого залишку основного боргу за попередній місяць у тій же послідовності (шляхом перемножування на індекс інфляції за наступний місяць та віднімання конкретної суми погашення боргу у новому розрахунковому місяці).
Верховний Суд неодноразово у своїх постановах звертав увагу на те, що з огляду на вимоги статей 79, 86 ГПК України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується т.ч. і надати оцінку доводам відповідача щодо його контррозрахунку. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми 3 % річних, інфляційних втрат та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості.
У даному випадку, як було вірно зазначено місцевим господарським судом, позивачем допущено помилку у розрахунку трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки при здійсненні розрахунку такі нарахування здійснювались виходячи не із суми боргу, яка існувала станом на спірну дату, а виходячи із суми грошового зобов`язання, яке припинялося зарахуванням зустрічних однорідних вимог, що не можна вважати вірним та обґрунтованим. 
Так, з огляду на передбачені договором строки виконання відповідачем грошового зобов`язання перед позивачем, розмір заборгованості, а також беручи до уваги неодноразове часткове припинення такого грошового зобов`язання зарахуванням зустрічних однорідних вимог, динаміка формування заборгованості у спірних правовідносинах, і відповідно період та база нарахування компенсаційних втрат, виглядають таким чином (у межах граничного періоду нарахування визначеного позивачем):
- з 01.02.2024 по 20.05.2024 – 2 242 482,58 грн;
- з 21.05.2024 по 24.06.2024 – 2 191 620,85 грн;
- з 25.06.2024 по 11.08.2024 – 2 176 430,95 грн;
- з 12.08.2024 по 15.09.2024 – 2 146 051,15 грн;
- з 16.09.2024 по 27.10.2024 – 2 130 861,25 грн;
- з 28.10.2024 по 10.11.2024 – 2 115 671,35 грн;
- з 11.11.2024 по 23.12.2024 – 2 100 481,45 грн;
- з 24.12.2024 по 13.01.2025 – 2 079 211,07 грн;
- з 14.01.2025 по 17.02.2025 – 2 055 137,60 грн;
- з 18.02.2025 по 11.03.2025 – 2 033 741,81 грн;
- з 12.03.2025 по 13.04.2025 – 2 005 395,21 грн;
- з 14.04.2025 по 12.05.2025 – 1 982 355,26 грн;
- з 13.05.2025 по 12.06.2025 – 1 962 266,67 грн;
- з 13.06.2025 по 14.07.2025 – 1 945 325,00 грн;
- з 15.07.2025 по 13.08.2025 – 1 928 383,33 грн;
- з 14.08.2025 по 08.09.2025 – 1 911 441,66 грн;
- з 09.09.2025 по 19.09.2025 – 1 894 499,99 грн.
Відповідно, розрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат слід розраховувати виходячи з періодів прострочення та зміни розміру заборгованості, у зв`язку з її частковою оплатою.
А тому, розмір трьох процентів річних за вищевказаний період складає 102 400,76 грн, а інфляційних втрат – 324 056,25 грн, що й було вірно встановлено в оскаржуваному рішенні. 
В той же час, колегія суддів вважає, що виконаний відповідачем та наведений в апеляційній скарзі контррозрахунок не можна вважати вірним та обґрунтованим, оскільки відповідачем неправильно визначено базу нарахування (суму заборгованості).
Так, як вже було вказано вище, у періоді з 01.02.2024 по 20.05.2024 сума заборгованості відповідача перед позивачем складала 2 242 482,58 грн, та в подальшому зменшувалась з урахуванням здійснених відповідачем часткових платежів, в той час як відповідач у власному контррозрахуноку у вказаному періоду взяв за основу борг у розмірі 1 894 499,99 грн, та зменшував цю суму з урахуванням часткових оплати. 
Відтак, колегія суддів не може взяти до уваги наданий відповідачем контррозрахунок трьох процентів річних та інфляційних втрат, оскільки він розрахований виходячи з невірної суми заборгованості на початок періоду, що потягло за собою подальші помилкові розрахунки. 
Щодо посилання апелянта на відсутності його вини у несвоєчасній оплаті робіт, а отже і про відсутність підстав для покладання на нього відповідальності за таке прострочення, а також відсутність доказів понесення позивачем збитків, внаслідок порушення відповідачем зобов`язань за Договором, колегія суддів зазначає таке. 
За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів, оскільки згадане правило обумовлено замінністю грошей як їх юридичною властивістю. Отже, у випадках порушення грошового зобов`язання суди не повинні приймати доводи боржника з посиланням на неможливість виконання грошового зобов`язання через відсутність необхідних коштів (статті 607 ЦК України) або на відсутність вини (стаття 614, 617 ЦК України чи статті 218 ГК України) (аналогічний висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 24.10.2023 у справі № 910/18566/21, від 25.06.2020 у справі № 910/4926/19, від 30.03.2020 у справі №910/3011/19, від 27.03.2024 у справі № 910/7717/23).
У постанові від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до статті 625 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених у постанові Великої Палати Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
У наведеній справі Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, тоді як підстави та обставини для такого зменшення процентів річних суд повинен встановлювати у кожному конкретному випадку (див. ухвали Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 у справі № 904/3177/20, Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 23.05.2024 у справі № 910/2440/23, Великої Палати Верховного Суду від 28.02.2024 у справі № 915/534/22). 
Вирішуючи питання щодо зменшення розміру відсотків річних, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, Велика Палата Верховного Суду врахувала фактичні обставини справи № 902/417/18, які на переконання суду мали юридичне значення для такого зменшення.
Зокрема, у цій справі № 902/417/18, суди встановили, що у пункті 5.5 договору сторони дійшли згоди щодо зміни розміру процентної ставки, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, і встановили її в розмірі сорока відсотків річних від несплаченої загальної вартості товару протягом 90 календарних днів з дати, коли товар повинен бути сплачений покупцем, та дев`яносто шести відсотків річних від несплаченої ціни товару до дня повної оплати з дати закінчення дев`яноста календарних днів.
Водночас у цій справі, яка наразі є предметом апеляційного перегляду, позивачем заявлено до стягнення, а судом стягнуто 3 % процентів річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, що є мінімальними гарантіями, які надають кредитору можливість компенсації майнових втрат.
Крім того, вирішення питання підстав для зменшення судом розміру відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, які у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) мають індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшуються такі проценти), обумовлений встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах та визначається судом у межах дискреційних повноважень, які водночас мають досліджуватися та оцінюватися судом у порядку статей 86, 210, 237 ГПК України.
Отже, зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки, штрафу, а також процентів річних є правом суду. Господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе їх зменшення. Подібна за змістом позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №910/10010/23.
Колегія суддів, у даному випадку, вважає, що збитковість діяльності відповідача, на яку він посилається як на підставу звільнення від відповідальності за несвоєчасне виконання взятих на себе договірних зобов`язань, не є безумовною підставою для невиконання грошового зобов`язання перед позивачем та бути підставою для зменшення 3 % річних, оскільки боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання через відсутність у нього необхідних коштів.
Відповідачем також не надано жодних належних та допустимих доказів, які б достеменно свідчили про те, що внаслідок збройної агресії рф проти України, порушення іншими контрагентами платіжної дисципліни, він був позбавлений можливості своєчасно виконати взяті на себе зобов`язання перед позивачем. Не надано відповідачем й доказів існування причинно-наслідкового зв`язку між завданими йому збитками та несвоєчасністю виконання зобов`язань перед позивачем. 
До того ж, укладаючи договір, що є підставою позову, сторони чітко, на власний розсуд, погодили умови проведення розрахунків і не ставили їх в залежність від інших обставин, при цьому спірний правочин за своїми умовами не передбачає проведення відповідачем розрахунків лише за наявності відповідного фінансування. 
Відтак, зважаючи на вимоги ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України та принципи свободи договору, у даному випадку, відповідач не може бути звільнений від відповідальності за неможливість виконання ним грошового договірного зобов`язання.
У ст. 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. 
Проте, ст. 617 Цивільного кодексу України визначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення його від відповідальності за порушення зобов`язання.
У постановах від 05.10.2023 у справі № 904/4334/22, від 23.11.2023 у справі № 917/991/22, від 01.10.2024 у справі № 910/18091/23 Верховний Суд зазначив, що ураховуючи правову природу інфляційних втрат, інфляційна складова боргу не підлягає зменшенню за клопотанням боржника (на підставі статті 233 ГК України, статті 551 ЦК України), оскільки інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення їх сплати.
Враховуючи вищевикладені обставини, суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України та/або зменшення розміру заявлених до стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат. 
Підсумовуючи наведене колегія суддів дійшла висновку, що порушення під час прийняття оскаржуваного рішення, яка наведені апелянтом не знайшли свого підтвердження.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 05.03.2026 по справі №915/1392/25 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 15.06.2026.

Головуючий суддя Аленін О.Ю.

Суддя Принцевська Н.М.

Суддя Філінюк І.Г.