УХВАЛА

03 липня 2026 року 
м. Київ 
справа № 160/14209/25
адміністративне провадження № К/990/27498/26
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О., 
перевіривши касаційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2026 року у справі, за адміністративним позовом Покровського міського комунального підприємства «Добробут» до Східного офісу Держаудитслужби, за участю третіх осіб – Товариства з обмеженою відповідальністю «Променерго Дніпро», Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЕЙДЕНЕРДЖИ», Виконавчого комітету Покровської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Покровської міської ради, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, про визнання протиправною та скасування вимоги,

УСТАНОВИВ:
Покровське міське комунальне підприємство «Добробут» (далі – позивач, скаржник, КП «Добробут») звернулося до адміністративного суду з позовною заявою до Східного офісу Держаудитслужби (далі – відповідач, Офіс), за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Променерго Дніпро» (далі – третя особа-1, ТОВ «Променерго Дніпро»), Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЕЙДЕНЕРДЖИ» далі – третя особа-2, ТОВ «ТРЕЙДЕНЕРДЖИ»), Виконавчого комітету Покровської міської ради (далі – третя особа-3, Виконком), Управління житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Покровської міської ради (далі – третя особа-4, Управління), Головного управління ДПС у Дніпропетровській області (далі – третя особа-5, ГУ ДПС у Дніпропетровській області) в якому просило:
– визнати протиправною та скасувати вимогу № 040417-15/2598-2025 від 22.04.2025 «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства», складену Східним офісом Держаудитслужби.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.10.2025, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2026, адміністративний позов задоволено.
Додатковим рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду 14.10.2025 заяву КП «Добробут» про ухвалення додаткового рішення задоволено частково, стягнуто з Офісу на користь КП «Добробут» судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 40000, 00 грн. 
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 12.05.2026 апеляційну скаргу Офісу на додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/14209/25 задоволено частково та замінено у абзаці другому резолютивної частини додаткового рішення слова та цифри « 40000 (сорок тисяч) гривень» словами та цифрами « 5000 гривень (п`ять тисяч) 00 копійок». В іншій частині додаткове рішення залишено без змін.
Не погодившись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, засобами поштового зв`язку відповідач звернувся до Верховного Суду (далі – Суд) із цією касаційною скаргою.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень та доводи касаційної скарги, Суд дійшов висновку про необхідність її повернення з таких підстав.
Верховний Суд зазначає, що оскільки додаткове судове рішення після його ухвалення стає частиною судового рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок його оскарження є таким, що і для рішення по суті.
Таким чином, при вирішенні питання про можливість відкриття касаційного провадження за скаргою на додаткове судове рішення вирішальним є питання можливості касаційного оскарження судового рішення по суті позовних вимог.
Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.
З 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Так, приписами пунктів 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник вказав на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначила, що судами першої та апеляційної інстанцій застосовано норми права у подібних правовідносинах без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 24.01.2024 у справі № 922/2321/22, від 05.03.2024 у справі № 918/323/23, від 28.05.2024 у справі № 915/75/23, від 10.09.2024 у справі № 918/703/23 (стосовно завищення вартості електричної енергії понад 10%) та від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18, від 15.03.2018 у справі № 910/4474/17, від 13.10.2020 у справі № 912/1580/18 (щодо підстав зміни ціни за одиницю товару у договорі про закупівлю).
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу касатор вважає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки Верховного Суду, викладені у постанов від 21.10.2021 у справі № 620/2936/20 про те, що правила подання до закінчення судових дебатів у справі доказів на підтвердження понесених сторонами судових витра встановлюються у випадку коли справа слухається у відкритому судовому засіданні.
Суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями у подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постанові Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи, а також з іншим змістом позовних вимог.
Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Велика Палата Верхового Суду в постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.
Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).
Колегія судів також зауважує, що висновки Верховного Суду щодо оцінки обставин та доказів в іншій справі не є тим висновком, який є обов`язковими для застосування судами попередніх інстанцій у відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України та не ототожнюється з висновками Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Умовою перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.
Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилаються скаржник в касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваних судових рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, у яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінку судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин.
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи.
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Водночас у касаційній скарзі не зазначено норму матеріального права, яку, на думку скаржника, неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, а також не наведено конкретний висновок щодо застосування цієї норми, викладений у постановах Верховного Суду, на які посилається скаржник.
Крім того, скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає подібність правовідносин у справах, на які він посилається, та у справі № 160/14209/25.
Аналіз доводів касаційної скарги свідчить про те, що скаржник фактично висловлює незгоду з установленими судами першої та апеляційної інстанції обставинами справи та здійсненою ними оцінкою доказів щодо наявності або відсутності підстав для складання вимоги Офісу № 040417-15/2598-2025 від 22.04.2025 «Про усунення виявлених ревізією порушень законодавства».
При цьому зі змісту поданої касаційної скарги вбачається відсутність будь-яких посилань на порушення судами обох інстанцій норм процесуального права, зокрема передбачених частинами другою та третьою статті 353 КАС України як на підставу для скасування оскаржуваних судових рішень судів попередніх інстанцій.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Доводи скаржника в касаційній скарзі зводяться до встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які, за положеннями КАС України, могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
Ураховуючи викладене та керуючись статтею 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Східного офісу Держаудитслужби на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року, додаткове рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, та постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 12 травня 2026 року у справі, за адміністративним позовом Покровського міського комунального підприємства «Добробут» до Східного офісу Держаудитслужби, за участю третіх осіб: Товариства з обмеженою відповідальністю «Променерго Дніпро», Товариства з обмеженою відповідальністю «ТРЕЙДЕНЕРДЖИ», Виконавчого комітету Покровської міської ради, Управління житлово-комунального господарства та будівництва виконавчого комітету Покровської міської ради, Головного управління ДПС у Дніпропетровській області, про визнання протиправною та скасування вимоги – повернути особі, яка її подала.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.
Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.
Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	Л.О. Єресько