УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №279/6637/25 Головуючий у 1-й інст. Невмержицька О. А. 
Категорія 77 Доповідач Коломієць О. С. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 квітня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Коломієць О.С.
суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.
з участю секретаря
судового засідання Драч Т.А. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/6637/25 за позовом  ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу 
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Каченюк Олег Ігорович 
на рішення  Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Невмержицької О.А.
в с т а н о в и в:
В жовтні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Каченюк О.І., звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ директора філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДСГП «Ліси України» №409-к від 27.12.2024 та поновити його на посаді майстра лісу обходу №4 Ушомирського лісництва Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України», а також стягнути з відповідача середню заробітну плату за період з 28.12.2025 по дату прийняття рішення судом, стягнути судові витрати, в тому числі витрати на професійну правничу допомогу.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 19.04.2023 він працював на посаді майстра лісу обходу №4 Ушомирського лісництва Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України».
24 жовтня 2024 року його було попереджено про звільнення у зв`язку із закриттям Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України». 27.12.2024 видано наказ №409-К про його звільнення у зв`язку з закриттям Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» за п.1 ст. 40 КЗпП України. 
На думку позивача, вказаний наказ підлягає скасуванню, а він поновленню на роботі, оскільки незважаючи на закриття Філії, наказом №1520 від 09.09.2024, створено філію «Столичний лiсовий офiс» ДСГП «Ліси України». Визначено наступні види економічної дiяльності фiлii «Столичний лiсовий офiс» ДСГП «Ліси України»: 02.10 лісництво та інша діяльність у лісовому господарстві; 02.20 лісозаготівлі; 2.40 надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; 01.70 мисливство, відловлювання тварин i надання пов`язаних з ними послуг. 
На сайті материнського підприємства ДСГП «Ліси України» 02.10.2024 розміщено оголошення, зі змісту якого слідує, що у результаті реорганізації працівники лісництва залишаються на місцях. Фахівці, пов`язані з лісовим господарством, переходять у нову об`єднану структуру. Частині працівників адміністративного апарату пропонуються нові альтернативні робочі місця, пов`язані з виробництвом. У ДП «Ліси України» є п`ять тисяч вільних вакансій. Робота знайдеться для всіх, хто дійсно готовий працювати!». Проте йому посада запропонована не була, як не було враховано і його досвід роботи та знання у виконуванні роботи, вважає наказ про звільнення незаконним. 
Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Каченюк О.І., звернувся до суду з апеляційною скаргою, у якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач жодного відзиву або заперечень на позовну заяву не надав, хоча був повідомлений належним чином. Отже, з огляду на принцип змагальності сторін, не заперечив проти заявлених вимог.
Таким чином, з огляду на ч. 3 ст. 267 ЦК України, відповідач не заперечував проти позову, не подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності, а отже вважає, що позов підлягає задоволенню.
Разом з тим, місцевий суд звернув увагу на процесуальні строки. Проте, жодним чином не навів аргументів щодо законності чи незаконності самого факту звільнення.
Відповідно до ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.
Однак, рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими, у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін. Суд має здійснити оцінку кожного аргументу сторін стосовно його доречності чи недоречності і лише після цього надати обґрунтовану відповідь на доречні на його думку, аргументи. Такою є стала практика Європейського суду з прав людини.
Проте, в оскаржуваному рішення не наведено жодних аргументів та доводів щодо законності або незаконності саме звільнення позивача, а також не досліджено наведені аргументи сторони позивача щодо незаконності дій роботодавця.
У відзиві на апеляційну скаргу Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
На обґрунтування відзиву зазначає, що 24.10.2024 ОСОБА_1 був письмово попереджений про звільнення із займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України не раніше, ніж за два місяці після вручення Попередження б/н від 24.10.2024, з виплатою вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України. 
27.12.2024 було видано наказ №409-к «Про звільнення з роботи ОСОБА_2 » у зв`язку з закриттям Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» за п.1 ст. 40 КЗпП України.
Наголошує, що позивач про факт отримання наказу не заперечує. Про звільнення був попереджений своєчасно. До суду з позовом звернувся 29.10.2025 (майже через рік після звільнення), тобто з пропуском встановленого законом місячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Питання про поновлення строку звернення до суду позивачем не порушувалось. 
Разом з тим, переважне право на залишення на роботі надають працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Роботодавцем при прийнятті рішення про звільнення позивача було здійснено оцінку кваліфікації та продуктивності праці працівників відповідної категорії, за результатами якої встановлено відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі. 
Наголошує, що наказ №409-к від 27.12.2024 є мотивованим та містить чітко визначену законом підставу звільнення, оскільки у такому зазначено правова підстава звільнення - пункт 1 статті 40 КЗпП України і вказано у зв`язку з чим звільнено – у зв`язку з припиненням філії «Коростенське лісомисливське господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» шляхом закриття. 
Тобто, наказ про звільнення є як мотивованим так й містить підстави звільнення, окрім того, у своїй позовній заяві позивач не висуває претензій щодо не отримання виплат, таких як заробітна плата, відпускні, компенсації тощо або ж не отримання в день звільнення заповненої трудової книжки.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 з 19.04.2023 працював на посаді майстра лісу обходу №4 Ушомирського лісництва Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» (а.с.18). 
Відповідно до наказу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» №1871 від 18.10.2024 «Про припинення філії Коростенське лісомисливське господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», припинено філію «Коростенське лісомисливське господарство» ДСГП «Ліси України» шляхом її закриття (а.с.20).
24.10.2024 позивача попереджено про звільнення у зв`язку із закриттям Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України». Вказане попередження позивач отримав 25.10.2024 (а.с. 22).
Згідно з наказом №409-К від 27.12.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботи в зв`язку із припинення філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» шляхом закриття, згідно пункту 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 23).
Відповідно до наказу №1520 від 09.09.2024, створено філію «Столичний лiсовий офiс» ДСГП «Ліси України». Визначено наступні види економічної дiяльності філії «Столичний лiсовий офiс» ДСГП «Ліси України»: 02.10 лісництво та інша діяльність у лісовому господарстві; 02.20 лісозаготівлі; 2.40 надання допоміжних послуг у лісовому господарстві; 01.70 мисливство, відловлювання тварин i надання пов`язаних з ними послуг (а.с.9).
Як вбачається з листа-повідомлення від 02.10.2024, який розміщений на сайті ДСГП «Ліси України» з 01 січня 2025 року до нових філій перейдуть працівники 130 лісових філій. При цьому зазначено, що у результаті реорганізації працівники лісництва залишаються на місцях. Фахівці, пов`язані з лісовим господарством, переходять у нову об`єднану структуру. Частині працівників адміністративного апарату пропонуються альтернативні робочі місця, пов`язані з виробництвом. У ДП «Ліси України» є 5 тисяч вільних вакансій (а.с.24).
Відповідно до довідки, ОСОБА_1 працював у Філії «Коростенське лісомисливське господарство» державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» з 19.04.2023 по 27.12.2024 на посаді майстер лісу Ушомирського лісництва. Дохід за період з 01.01.2024 по 27.12.2024 склав 285 456,20 грн (а.с.39).
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 про факт отримання наказу не заперечує. В той же час, в позовній заяві позивач не зазначає, коли саме отримав копію наказу про звільнення, про звільнення був попереджнний своєчасно. До суду з позовом звернувся 29.10.2025 (майже через рік після звільнення), тобто з пропуском встановленого законом місячного строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі. Питання про поновлення строку звернення до суду позивачем не порушувалось. Отже, пропуск позивачем строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Такий висновок суду є вірним виходячи з наступного.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Судам необхідно мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
За частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Таким чином, при скороченні чисельності або штату вказаною нормою встановлено обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Під час розгляду справи було встановлено, що позивач працював на посаді майстра лісу обходу №4 Ушомирського лісництва Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України», який не мав статусу юридичної особи, а був структурним підрозділом вказаного державного підприємства.
Також з матеріалів справи вбачається, що філію «Коростенське лісомисливське господарство» ДСГП «Ліси України» припинено шляхом її закриття. 
24.10.2024 позивача під особистий підпис було ознайомлено з попередженням про наступне звільнення у зв`язку із закриттям Філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України».
Відповідно до наказу №409-К від 27.12.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботі в зв`язку із припинення філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України».
Разом з тим, в позовній заяві позивач не зазначив, коли саме отримав копію наказу про звільнення. Матеріали справи також не містять належних та допустимих доказів щодо дати вручення позивачу копії наказу про звільнення та трудової книжки.
Однак під час апеляційного розгляду справи представник позивача зазначив, що про своє звільнення позивач ОСОБА_1 дізнався у грудні 2024 року.
Однією з найважливіших гарантій для працівників при зміні в організації праці, в тому числі ліквідації, реорганізації підприємства, є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 10 січня 2024 року у справі № 333/4779/20).
Отже, роботодавець має запропонувати працівнику, якого він вивільняє, всі вакансії, які були (з`явилися) на підприємстві, аж до моменту звільнення (постанови Верховного Суду від 20 лютого 2023 року у справі № 199/4766/21, від 18 жовтня 2023 року у справі № 210/6543/21, від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17, від 10 листопада 2022 року у справі № 525/983/21, від 24 червня 2020 року у справі № 742/1209/18, від 30 січня 2020 року у справі № 466/7604/17).
Сам факт зміни в організації праці створює для роботодавця позитивне зобов`язання щодо збереження трудових правовідносин з його працівниками.
Належним виконанням такого зобов`язання є здійснення визначених КЗпП України дій, які зможуть надати працівникові можливість продовжити виконання попередніх функціональних обов`язків, а в разі неможливості, - інших, які відповідають його кваліфікації.
Звільнення з роботи є крайнім заходом у зв`язку з об`єктивною неможливістю збереження трудових правовідносин або ж через небажання працівника продовжувати працювати на запропонованих умовах (найкращих умовах, які роботодавець об`єктивно має змогу запропонувати з урахуванням приписів трудового законодавства з дотриманням прав інших працівників, зокрема щодо переважного права на залишення на роботі).
Як вбачається з копії листів-повідомлення від 02.10.2024, з 01 січня 2025 року до нових філій перейдуть працівники 130 лісових філій. При цьому зазначено, що у результаті реорганізації працівники лісництва залишаються на місцях. Фахівці, пов`язані з лісовим господарством, переходять у нову об`єднану структуру. Частині працівників адміністративного апарату пропонуються альтернативні робочі місця, пов`язані з виробництвом. У ДП «Ліси України» є 5 тисяч вільних вакансій.
Однак, в період дії попередження, роботодавцем не вживалися належні заходи щодо працевлаштування позивача, одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із припиненням філії шляхом її закриття від 24.10.2024 працівнику не пропонувалися будь-які вакантні посади, які були наявна на підприємстві ДСГП «Ліси України»на той час і до моменту звільнення, що свідчать про порушенням встановленого чинним законодавством порядку звільнення працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці.
Постановою Верховного Суду України від 31 січня 2018 року № К/9901/1388/18 передбачено, що «зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників є правом власника або уповноваженого ним органу, однак це не має бути підставою для зловживання та незаконного звільнення працівників, а тому КЗпП України передбачені гарантії для захисту трудових прав.
Відповідно до ч.3 ст.49-2 КЗпП України станом на день попередження про майбутні зміни позивач повинен був бути ознайомлений роботодавцем з переліком усіх вакантних посад, які були наявні на підприємстві та які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду й існували на день звільнення, і позивачу повинна була бути запропонована будь-яка вакантна посада, рівнозначна тій, яку він займав, або нижча за його, яку він міг виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Відповідач не вчинив зазначених дій, чим порушив вимоги ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України.
Наведені обставини свідчать про порушення відповідачем установленого законом порядку звільнення працівника у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці, передбаченого пунктом 1 статті 40 та статтею 49-2 КЗпП України.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що звільнення ОСОБА_1 є незаконним, а доводи апеляційної скарги в цій частинні вважає обґрунтованими.
Посилання відповідача у відзиві на апеляційну скаргу на відсутність у позивача переважного права на залишення на роботі є безпідставними та такими, що не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки саме звільнення позивача проведено з порушенням вимог трудового законодавства та є незаконним.
Переважне право на залишення на роботі, передбачене статтею 42 КЗпП України, підлягає застосуванню лише за умови належного та законного проведення процедури скорочення чисельності або штату працівників. Водночас відповідачем не доведено дотримання обов`язкової процедури вивільнення працівника, зокрема виконання обов`язку щодо пропонування позивачу усіх наявних вакантних посад, які він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації та досвіду роботи.
Однак колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову через пропуск строку звернення до суду з заявою про поновлення на роботі виходячи з наступного. 
Згідно з частиною першою статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (статті 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (статті 116), минуло не більше одного року. 
Водночас положення КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна вважати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився безвідповідально до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали об`єктивні причини».
Якщо місячний чи тримісячний строк звернення до суду з позовом пропущено без поважних причин, у задоволенні такого позову може бути відмовлено з цих підстав. Проте, оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін тощо.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 167/1058/20 (провадження № 61-7204св21).
Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду з відповідним позовом у трудових спорах застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у своєму рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. 
Підстави пропуску строку можуть бути визнані поважними у разі, якщо вони пов`язані з непереборними та об`єктивними перешкодами, труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений законом строк, подання позову. Лише наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження рішення роботодавця про звільнення у строк, встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі з поважних причин.
Поважними причинами пропуску строку є обставини, що позбавили особу можливості подати заяву у визначений законом строк, вони об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волі заявника і пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливили або істотно ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк. Такі обставини мають бути підтверджені належними та допустимими доказами. Вирішуючи, чи з поважних причин пропущено певний процесуальний строк, суд у кожному конкретному випадку оцінює сукупність обставин на свій розсуд.
Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 759/3487/16 (провадження № 61-675св19).
Судом встановлено, що наказом №409-К від 27.12.2024 ОСОБА_1 звільнено з роботи в зв`язку із припиненням філії «Коростенське лісомисливське господарство» ДП «Ліси України» 
Із позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 29.10.2025, тобто майже через рік після звільнення та з пропуском встановленого законом місячного строку звернення до суду у справах про поновлення на роботі. При цьому клопотання про поновлення пропущеного строку позивачем не заявлялося.
Як зазначив представник позивача під час апеляційного розгляду справи, про своє звільнення з роботи позивач ОСОБА_1 дізнався в грудні 2024 року, коли був виданий наказ про його звільнення. 
Доводи апеляційної скарги про те, що неподання відповідачем відзиву на позовну заяву свідчить про визнання позову або відсутність заперечень проти заявлених вимог, є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм процесуального права.
Сам по собі факт неподання відзиву не означає автоматичного визнання позову відповідачем та не звільняє позивача від обов`язку доведення обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог. 
Посилання скаржника на положення статті 267 ЦК України також є безпідставними, оскільки спір щодо поновлення на роботі регулюється спеціальними нормами трудового законодавства, зокрема статтею 233 КЗпП України, якою встановлено спеціальний місячний строк звернення до суду у справах про звільнення. 
Зазначений строк не є позовною давністю у розумінні статті 267 ЦК України, а тому доводи апелянта щодо необхідності подання відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності є помилковими.
Крім того, суд першої інстанції правомірно звернув увагу на пропуск позивачем установленого законом строку звернення до суду, оскільки позов подано майже через рік після звільнення. При цьому позивач не заявляв клопотання про поновлення пропущеного строку та не навів поважних причин його пропуску.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що позивач не навів жодних об`єктивних причин, за наявності яких він був позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про скасування наказу про звільнення до 29.10.2025 та які б пояснювали таке тривале зволікання з пред`явленням цього позову. Пропуск місячного строку для звернення до суду є істотним і тривалим, підстави для поновлення цього строку у зв`язку з існуванням поважних причин такого пропуску відсутні.
З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову з вищевказаних підстав. 
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Каченюк Олег Ігорович, залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 03 грудня 2025 року– без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 07 травня 2026 року.

Головуючий Судді