Справа № 357/19077/25Головуючий в суді І інстанції - Гребінь О.О.
Провадження № 33/824/1790/2026 Доповідач в суді II інстанції - Рудніченко О.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
20 квітня 2026 року м. Київ 
Суддя судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду Рудніченко О.М.,

секретар: Сіваєва Ю.В.,
за участю: 
захисника особи, яка притягається до відповідальності- адвоката Погребняка В.О., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Погребняка Володимира Олексійовича на постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2026 року, якою:
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, паспортні дані та РНОКПП відсутні в матеріалах справи, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,-
визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП,-
В С Т А Н О В И В :

Як встановлено судом першої інстанції, 10.11.2025, о 10 год. 45 хв. в м. Біла Церква, проспект Незалежності, 59, водій ОСОБА_1 , керував транспортним засобом «Hyundai IX 35» з н.з. НОМЕР_1 , з явними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя. Від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законодавством порядку на місці зупинки транспортного засобу та у найближчому закладі охорони здоров`я у лікаря нарколога, водій категорично відмовився, чим порушив вимоги п.2.5 Правил дорожнього руху України, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2026 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
На підставі ч. 3 ст. 30 КУпАП, шляхом приєднання до адміністративного стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, накладеного даною постановою суду, невідбуте стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами, накладеного на ОСОБА_1 постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08.05.2025 у справі № 357/13599/24 та накладено на ОСОБА_1 остаточне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000,00 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік три місяці десять днів.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір що становить 665 (шістсот шістдесят п`ять) гривень 60 копійок.
Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції захисник ОСОБА_1 - адвокат Погребняк В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та закрити провадження у справі. 
В обґрунтування апеляційної скарги захисник зазначає, що при розгляді справи судом першої інстанції було порушено норми процесуального та матеріального права та неповно встановлено обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та ненадання належної оцінки доказам, що потягло за собою формальний підхід до вивчення обставин справи, у зв`язку з чим було прийнято необґрунтоване та незаконне рішення.
Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції вказав, що вина ОСОБА_1 у скоєному правопорушенні підтверджується матеріалами справи про адміністративне правопорушення та переглядом відеозапису з нагрудних камер поліцейських, що в своїй сукупності доповнюють один одного та підтверджують те, що ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Однак, судом першої інстанції не враховано, що матеріали справи не містять доказів, які беззаперечно підтверджують, що ОСОБА_1 керував автомобілем у момент, зазначений у протоколі.
Також, немає доказів умисних дій особи для приведення автомобіля в рух, а лише факт перебування на пасажирському сидінні у нерухомому автомобілі, що не є керуванням у розумінні ст. 130 КУпАП.
До того ж, працівниками поліції не зафіксовано факт керування транспортним засобом за допомогою бодікамер, відеореестраторів службового автомобіля, а також відсутні будь-які відеозаписи з системи відеоспостереження «Безпечне місто», які б підтверджували рух транспортного засобу «Hyundai IX 35» з н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 .
Більше того, працівники поліції не вжили жодних заходів для встановлення особи, яка фактично перебувала за кермом у момент ДТП, що є прямим порушенням принципу об`єктивності та неупередженості у провадженні у справах про адміністративні правопорушення.
Таким чином, дії правоохоронців призвели до складання протоколу без належних підстав та без жодного належного доказу вини ОСОБА_1 , що свідчить про порушення його права на справедливий розгляд справи та презумпцію невинуватості, гарантовану Конституцією України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Крім того, апелянт окремо наголошує, що протокол про адміністративне правопорушення складено виключно за ч. 1 ст. 130 КУпАП та в протоколі прямо зазначено, що суб`єктом є водій транспортного засобу. Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не відповідає цьому визначенню, оскільки на момент складення протоколу він не мав права керування транспортними засобами та, відповідно до Правил дорожнього руху України, не може вважатися водієм. За відсутності водійського посвідчення або інших законних підстав перебування за кермом, особа не набуває статусу водія і, як наслідок, не є спеціальним суб`єктом адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Більше того, навіть у разі встановлення факту керування транспортним засобом, при наявності відомостей про попереднє притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, подія підлягала б кваліфікації за ч. 2 цієї статті, оскільки дія мала би ознаки повторного порушення або керування транспортним засобом у стані сп`яніння.
Проте протокол за ч. 2 ст. 130 КУпАП складений не був, а обвинувачення сформульовано виключно в межах ч. 1 цієї статті.
Відтак, враховуючи наведені докази і аргументи, можна дійти висновку, що постанова суду першої інстанції була прийнята з порушенням норм процесуального і матеріального права та підлягає скасуванню.
Заслухавши доповідь судді,
пояснення адвоката Погребняка В.О., який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити,
перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.
Відповідно до ст. 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно з вимогами ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Доказами в справі про адміністративне правопорушення, як це визначено у ст. 251 КУпАП, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото - і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Водночас, положеннями ст. 252 КУпАП передбачено, що орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
З матеріалів справи щодо ОСОБА_1 вбачається, що наведені вимоги закону суддею місцевого суду під час її розгляду були дотримані.
Так, ч. 1 ст. 130 КУпАП визначено декілька діянь, які утворюють об`єктивну сторону зазначеного правопорушення. Зокрема, адміністративна відповідальність за цією нормою закону передбачена за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
За змістом п. 2.5 Правил дорожнього руху водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану алкогольного сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
Згідно ж з пунктами 1, 12 розділу ІІ Інструкції Про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженою спільним наказом МВС України та МОЗ України від 09.11.2015 № 1452/735, за наявності ознак, передбачених пунктом 3 розділу І цієї Інструкції, поліцейський проводить огляд на стан сп`яніння за допомогою спеціальних технічних засобів, дозволених до застосування МОЗ та Держспоживстандартом; у разі наявності підстав вважати, що водій транспортного засобу перебуває у стані наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, згідно з ознаками, визначеними в пункті 4 розділу I цієї Інструкції, поліцейський направляє таку особу до найближчого закладу охорони здоров`я.
Отже, відмова водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки та в закладі охорони здоров`я є підставою притягнення особи до відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП.
З провадження в справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 вбачається, що суддя місцевого суду при її розгляді вислухав пояснення захисника ОСОБА_1 - адвоката Погребняка В.О., дослідив письмові докази у справі, та, за відсутності жодних клопотань щодо дослідження додаткових доказів, постановив рішення на підставі наявних у провадженні доказів.
На противагу доводам апеляційного прохання, винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, підтверджується перш за все письмовими доказами, які правильно були враховані судом на обґрунтування свої висновків, а саме даними, які містяться: 
- в протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР 1 № 508839 від 10 листопада 2025 року, який складений уповноваженою на те особою, а його зміст у повній мірі відповідає вимогам ст. 256 КУпАП. Зауважень або заперечень на цей протокол та дії працівників поліції ОСОБА_1 не вказав, від підпису відмовився (а.с. 1,2);
- у відеозаписі з нагрудної камери поліцейських, з якого вбачається, що водій ОСОБА_1 здійснив дорожньо-транспортну пригоду. На місце дорожньо-транспортної пригоди прибули працівники поліції, котрі під час спілкування виявили у водія ОСОБА_1 ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці, різка зміна забарвлення шкірного покриву обличчя, тому ОСОБА_1 було повідомлено про необхідність пройти огляд з метою виявлення стану алкогольного сп`яніння на місці з використанням спеціального технічного засобу або в найближчому визначеному для цього закладі охорони здоров`я у лікаря нарколога, на що ОСОБА_1 відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння.
Таким чином, суддя місцевого суду, проаналізувавши усі докази по справі, правильно встановив фактичні обставини правопорушення, визнавши доведеним невиконання водієм п. 2.5 ПДР України, отже дійшов обґрунтованого висновку про винуватість ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Доводи апелянта про те, що матеріали справи не містять відеозапису безпосереднього руху транспортного засобу «Hyundai IX 35», а сам ОСОБА_1 лише перебував у нерухомому авто на пасажирському сидінні, є неспроможними.
Так, за змістом ст. 251 КУпАП, факт керування транспортним засобом не обов`язково має підтверджуватися виключно відеозаписом у момент руху. Доказами у справі є протокол про адміністративне правопорушення, рапорт працівника поліції, Переглядом відеозапису з нагрудних камер (бодікамів) поліцейських, який був предметом дослідження суду першої інстанції, зафіксовано обставини спілкування патрульних із ОСОБА_1 безпосередньо після дорожньо-транспортної пригоди за його участі. З його відповідей та первинних пояснень чітко вбачається, що він не заперечував факт свого керування автомобілем і не стверджував, що за кермом перебувала інша особа. Твердження про перебування на пасажирському сидінні з`явилися лише під час судового розгляду, що суд об`єктивно розцінює як штучно створену лінію захисту. Апелянт у скарзі сам суперечить собі, зазначаючи, що поліція «не вжила заходів для встановлення особи, яка фактично перебувала за кермом у момент ДТП». Матеріали справи не містять жодних даних про наявність ДТП у цей час чи присутність у салоні автомобіля інших осіб, які могли б здійснювати керування. ОСОБА_1 не назвав суду першої інстанції імені особи, яка нібито керувала його авто, та не заявив клопотання про допит такої особи як свідка.
Твердження апелянта про те, що за відсутності посвідчення водія він не є спеціальним суб`єктом правопорушення (водієм) у розумінні ст. 130 КУпАП, базуються на хибному та викривленому тлумаченні норм чинного законодавства України.
Так, згідно з пунктом 1.10 Правил дорожнього руху України, водій - це особа, яка керує транспортним засобом і має посвідчення водія (посвідчення тракториста-машиніста, тимчасовий дозвіл на право керування транспортним засобом, тимчасовий талон на право керування транспортним засобом) відповідної категорії.
Водночас, за сталою судовою практикою та правовою позицією Верховного Суду, визначення поняття «водій» у контексті притягнення до відповідальності за ст. 130 КУпАП визначається фактом здійснення управління транспортним засобом (джерелом підвищеної небезпеки), а не наявністю чи відсутністю у особи відповідного документа (посвідчення).
Суб`єктом правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП, є будь-яка особа, яка фактично здійснює керування транспортним засобом у стані сп`яніння або відмовляється від огляду. Відсутність у ОСОБА_1 права керування (або посвідчення водія) не звільняє його від обов`язку виконувати вимоги ПДР України, зокрема п. 2.5 ПДР (пройти огляд на вимогу поліцейського), а навпаки - є окремим супутнім правопорушенням (за що передбачена відповідальність за ст. 126 КУпАП). Звільнення особи від відповідальності за ст. 130 КУпАП лише на тій підставі, що вона не має водійського посвідчення, нівелювало б превентивну функцію закону та створювало б абсурдну ситуацію, коли особи без прав мали б право безкарно керувати автомобілями в стані алкогольного сп`яніння та відмовлятися від огляду.
Суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 здійснював керування автомобілем «Hyundai IX 35», мав ознаки сп`яніння та в порушення п. 2.5 ПДР категорично відмовився від проходження огляду. Процедура оформлення правопорушення, презумпція невинуватості та вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод судом першої інстанції порушені не були.
Апеляційним переглядом справи про адміністративне правопорушення у межах апеляційної скарги не встановлено таких порушень, що унеможливили б прийняття законного та обґрунтованого рішення. Висновки суду відповідають фактичним обставинам справи та не спростовуються доводами апеляційної скарги.
Враховуючи зазначене, апеляційний суд дійшов висновку, що постанова суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, тому її необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Також, апеляційний суд зауважує, що незнання ОСОБА_1 своїх обов`язків як водія пройти на вимогу працівника поліції огляд на стан сп`яніння (тобто порушення вимог п.2.5 ПДР України) і наслідків такої відмови, не дає підстав вважати, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки, відповідно до п.1.3 ПДР України учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Керуючись ст. 294 КУпАП, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1 - адвоката Погребняка Володимира Олексійовича - залишити без задоволення.
Постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 лютого 2026 року щодо ОСОБА_1 - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя О.М. Рудніченко