КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/2295/2026 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Київ
Справа № 369/20975/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М., 
за участю секретаря судового засідання Кравченко Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2025 року, ухвалене у складі судді Янченка А.В.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Денка Лоджістікс» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,
встановив:

У грудні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача ТОВ «Денка Лоджістікс», в якому просила стягнути з нього на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 116 585,14 грн.
В обґрунтування позову зазначила, що наказом відповідача від 13 січня 2022 р. № №00001-22з-к/тр її звільнено з посади фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару департаменту складської логістики, починаючи із 16 січня 2022 року, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності штату працівників.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 р. у справі № 369/2217/22 рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року - скасовано та прийнято нову постанову.
Визнано наказ №00001-22з-к/тр від 13 січня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару департаменту складської логістики незаконним, поновлено її на посаді із 17 січня 2022 року.
Стягнуто з відповідача ТОВ «Денка Лоджістікс» на користь позивача ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року в розмірі 316 445,38 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
Наказом №591-к/тр від 30.11.2023 року позивача поновлено на посаді фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару із 17 січня 2022 року з посадовим окладом 15 000 грн.
Наказом №617-к/тр від 18.12.2023 року позивача звільнено з посади фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару, починаючи з 18 грудня 2023 року, за власним бажанням. В той же день відповідач видав наказ №0057-ДЛ-01-01/2023 про виплату на підставі постанови суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 , згідно з пунктом 1 якого відповідачем вирішено нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 316 445,38 грн. Виплата зазначеної суми відбулась в цей же день.
22 грудня 2023 року позивач отримала у відповідача копії наказів про звільнення та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також довідку про доходи за період роботи у ТОВ «Денка Лоджістікс».
Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу позивача ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року задоволено частково, стягнуто з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 427 771,04 грн. за період із 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
Таким чином, залишок непогашеної перед позивачем заборгованості відповідача склав 111 325,66 грн., у виплаті яких відповідач відмовив позивачу.
Позивач зауважила, що за постановою апеляційного суду їй належав до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 316 445,38 грн. за період із 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року, тобто розмір середньоденної заробітної плати складав 876,58 грн. з розрахунку на 361 робочий день.
Проте відповідач на власний розсуд виплатив на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 316 445,38 грн. за період із 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року, тобто розмір середньоденної заробітної плати склав 648,45 грн. з розрахунку на 488 робочих днів.
Представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій зауважив на неприпустимості виконання судового рішення на власний розсуд і запропонував йому провести перерахунок середнього заробітку відповідно до постанови Київського апеляційного суду. 
Оскільки відповідач зобов`язаний був провести остаточний розрахунок при звільненні 18 грудня 2023 року, то загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складав 116 585,14 грн. та обчислювався шляхом множення середньоденної заробітної плати позивача, яка постановою апеляційного суду визначена в сумі 876,58 грн., на кількість робочих днів в шестимісячному періоді її нарахування, тобто до 18 червня 2024 року.
Разом з позовом позивач подала до суду першої інстанції заяву про поновлення строку на звернення до суду для вирішення трудового спору, в обґрунтування якої зазначила, що встановлений статтею 233 КЗпП тримісячний строк на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені пропущений у зв`язку з тим, що 04 вересня 2024 року вона звернулася до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за результатами якої 12 вересня 2024 року у справі № 369/14737/24 був виданий відповідний судовий наказ, питання про скасування якого порушив відповідач, звернувшись 30 вересня 2024 року до Києво-Святошинського районного суду Київської області.
В порушення процесуальних строків, судовий наказ був скасований ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 грудня 2024 року, тобто понад два місця від визначеного законом процесуального строку. Якби ухвалу було постановлено судом першої інстанції раніше, то позивач не пропустила б строк на звернення до суду для вирішення цього трудового спору.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував наслідки спливу строку на звернення до суду для вирішення трудового спору, оскільки його перебіг розпочався з 20 липня 2024 року та спливав 19 жовтня 2024 року, так як відповідач провів остаточний розрахунок 19 липня 2024 року, виплативши позивачу компенсацію за невикористану відпустку в сумі 6019,58 грн.
Позивач була звільнена 18 грудня 2023 року і при звільненні відповідач виплатив їй середній заробіток за час вимушеного прогулу, розрахований на власний розсуд, виходячи з нижчого середньоденного заробітку - 648,45 грн., замість встановлених судом 876,58 грн. Внаслідок невірного розрахунку відповідач не доплатив позивачу 111 325 грн. заробітної плати та компенсацію за відпустку безпосередньо в день звільнення. Лише 19 червня 2024 року Верховний Суд задовольнив касаційну скаргу позивача і стягнув повну суму середнього заробітку в розмірі 427 771,04 грн. Остаточна виплата компенсації за відпустку відбулася тільки в липні 2024 року. Скаржник наголошує, що несвоєчасний розрахунок є доведеним фактом, оскільки повні суми, належні при звільненні згідно зі ст. 116, 117 КЗпП, не були виплачені вчасно з вини роботодавця.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ТОВ «Денка Лоджістікс» - Богатинська Н.О. заперечила проти доводів і вимог апеляційної скарги, просила залишити скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, мотивуючи свою позицію тим, що суд дійшов правильного висновку про пропуск строку на звернення до суду і відмовивши в позові з цієї підстави, оскільки трудові правовідносини з позивачем припинилися 18 грудня 2023 року, а отже позивач могла звернутися до суду за захистом своїх прав не пізніше 18 березня 2024 року.
В матеріалах справи відсутні докази поважності причин пропуску встановленого статтею 233 КЗпП строку, а факт порушення позивачем наказного провадження про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не є обставиною, яка вказує на те, що строк був пропущений з причин, що не залежали від волі позивача, оскільки її представник повинен був передбачити, що у разі звернення Товариства до суду із заявою про скасування судового наказу та у випадку залишення її без задоволення, відповідач мав право би оскаржити відповідну ухвалу суду, що б однаково призвело до пропуску тримісячного строку на звернення до суду, навіть якщо обчислювати передбачений статтею 233 КЗпП строк з 19 липня 2024 року.
У відзиві також наголошується на відсутності предмету спору. На виконання постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року позивача поновлено на роботі з 30 листопада 2023 року. 04 грудня 2023 року позивач подала дві заяви, одну на відпустку за власний рахунок, строком на два тижні, другу - на звільнення за власним бажанням після її виходу з відпустки, тобто з 18 грудня 2023 року. При цьому, позивач наполягала на проведенні з нею розрахунку відповідно до постанови апеляційного суду. Вимоги позивача про виплату коштів за судовим рішенням суду апеляційної інстанції були задоволені, оскільки 18 грудня 2023 року їй було виплачено заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку під час звільнення за власним бажанням, а також середній заробіток за час вимушеного прогулу відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.
Таким чином, судове рішення апеляційного суду було виконане повністю та своєчасно. Проте 10 січня 2024 року до підсистеми «Електронний суд» надійшла касаційна скарга позивача на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року разом із клопотанням про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження. Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року касаційну скаргу задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року скасовано, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року в розмірі 427 771,04 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів.
09 липня 2024 року відповідач доплатив на користь позивача 111 325,66 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року на виконання судового рішення касаційного суду, з урахуванням раніше сплаченої суми коштів на виконання судового рішення апеляційного суду.
Оскільки постановою суду касаційної інстанції фактично збільшено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, це, відповідним чином, вплинуло на розмір компенсації за невикористану відпустку за час вимушеного прогулу, який був сплачений на користь позивача 18 грудня 2024 року. Різницю невиплаченої компенсації відповідач виплатив позивачу 19 червня 2024 року.
Звертає увагу, що доводи апеляційної скарги в частині порушення відповідачем зобов`язання з проведення повного розрахунку за час звільнення 18 грудня 2023 року є необґрунтованими, оскільки за своєю суттю середній заробіток за час вимушеного прогулу, за час затримки розрахунку при звільнення і за час затримки виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір, є спеціальними видами відповідальності роботодавця, спрямованого на захист трудових прав працівника. Зважаючи на це, в розумінні статті 117 КЗпП істотне мають значення невиплата роботодавцем належних звільненому працівнику сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті цих сум.
Тож оскільки в матеріалах справи відсутні докази існування станом на 18 грудня 2023 року непогашеної заборгованості відповідача перед позивачем, позовні вимоги необґрунтовані.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити з викладених у ній підставі.
Представник відповідача ТОВ «Денка Лоджістікс» - Богатинська Н.О. просила відмовити у задоволенні скарги, рішення суду першої інстанції - залишити без змін з підстав, викладених у відзиві.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача і відповідача, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання рішення суду апеляційної інстанції, відповідач видав наказ про поновлення позивача на роботі з 30 листопада 2023 року та повідомив її про виконання рішення суду. Проте, позивач вийшла на роботу 01 грудня 2023 року, а 04 грудня 2023 року вона написала дві заяви: одну про надання їй відпустки без збереження заробітної плати строком на два тижні і другу - про звільнення з роботи за власним бажанням після виходу її з відпустки, 18 грудня 2023 року.
Вимоги в частині проведення розрахунку були задоволенні 18 грудня 2023 року, а саме: розрахунок під час звільнення в розмірі заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з урахуванням розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до постанови суду апеляційної інстанції були проведені 18 грудня 2023 року, що підтверджувалося доказами та не заперечувалося з боку позивача.
Отже, відповідне рішення було виконане з боку відповідача у повному обсязі, відповідно до ст. 235 КЗпП України, при цьому ОСОБА_1 на момент звільнення прийняла виконання рішення та розрахунок під час звільнення без заперечень чи претензій.
Про розмір та порядок розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також про належні їй до виплати суми під час звільнення, вона була ознайомлена, що підтверджувалося проставленим нею підписом у наказі № 0057-ДЛ-01-01/23 від 18 грудня 2023 року та під розрахунками компенсації за відпустку та заробітної плати.
Касаційна скарга від 05 січня 2024 року представника позивача на постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 р. не стосувалася виплат, які належали позивачу під час звільнення 18 грудня 2023 р., а встановлення неправомірності висновків рішення апеляційної інстанції щодо розміру та періоду виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що жодних рішень суду з приводу встановлення вини у порушенні вимог ст. 116 КЗпП чи стягнення з ТОВ «Денка Лоджістікс» сум нарахованих та невчасно сплачених під час звільнення на користь ОСОБА_1 під час розгляду цієї справи представлено не було. Матеріали справи не містять доказів факту існування нарахованої та невиплаченої суми під час звільнення 18.12.2023 р. чи встановленої рішенням суду вини ТОВ «Денка Лоджістікс» у таких порушеннях прав позивача.
Разом з тим, суд першої інстанції також застосував наслідки спливу строку на звернення до суду для вирішення трудового спору, вказуючи, що працівник був письмово повідомлений про суми нараховані та виплачені йому під час звільнення і жодних звернень до суду стосовно порядку нарахування та розміру сум виплачених/невиплачених їй саме під час звільнення, не було заявлено з боку ОСОБА_1 . Відповідно, підстави для проведення грошових виплат та задоволення вимог заявлених у позові відсутні, строк для звернення до суду з вимогою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП сплинув.
З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується частково з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року у справі № 369/2217/22 в задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «Денка Лоджістікс» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 червня 2023 року - скасовано та прийнято нову постанову, якою п озов ОСОБА_1 до ТОВ «Денка Лоджістікс» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено частково.
Визнано наказ ТОВ «Денка Лоджістікс» № 00001-22з-к/тр від 13 січня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця з обробки замовлень відділу комплектування товару департаменту складської логістики незаконним, поновлено її на посаді із 17 січня 2022 року.
Стягнуто з ТОВ «Денка Лоджістікс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу із 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року в розмірі 316 445,38 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів.

Відповідно до наказу ТОВ «Денка Лоджістікс» від 18 грудня 2023 № 0057-ДЛ-01-01/2023 головного бухгалтера зобов`язано нарахувати і виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 316 445,38 грн., з утриманням і нарахуванням з цієї суми податків та обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством України, з боку підприємства (т. 1 а.с. 28).
27 грудня 2023 року позивач звернулася до відповідача із заявою, в якій просила перерахувати на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 369/2217/23, виходячи із середньоденного заробітку в розмірі 876 грн. 58 коп., а також самостійно нарахувати та виплатити на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 червня 2023 року по 29 листопада 2023 року у розмірі 111 325,66 грн., виходячи із середнього заробітку 876,58 грн. Позивач вимагала провести таку виплату до 05 січня 2023 року за банківськими реквізитами (т. 1 а.с. 31).
Листом від 09 січня 2024 № 1/ДЛ-02/2024 у відповідь на звернення позивача відповідач повідомив її, що постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у справі № 369/2217/22 з нього стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 316 445,38 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів, яке відповідач виконав у повному обсязі. ОСОБА_1 заявляла в суді другої інстанції вимогу про стягнення на її користь середнього заробітку за період з 16.01.2022 по 29.11.2023, однак такі вимоги суд залишив без задоволення (т. 1 а.с. 32).

Постановою Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 369/2217/22 постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині про часткове задоволення вказаних позовних вимог ОСОБА_1 . Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Денка Лоджістікс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 січня 2022 року до 29 листопада 2023 року у розмірі 427 771 грн 04 коп. 
30 червня 2024 року наказом ТОВ «Денка Лоджістікс» від 30.06.2024 № 0028-ДЛ-01-01/2024 «Про виплату на підставі постанови Верховного Суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 » головного бухгалтера ОСОБА_3 зобов`язано нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за період із 06 червня 2023 року по 29 листопада 2023 року у розмірі 111 325,66 грн., з утриманням та нарахуванням з цієї сум податків та обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством України, з боку підприємства; виплату доручено здійснити за банківськими реквізитами позивача (т. 1 а.с. 86).
19 липня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Денка Лоджістікс» із заявою, в якій просила перерахувати за реквізитами її банківського рахунку середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року в розмірі 427 771,04 грн. відповідно до постанови Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 369/2217/22 (т. 1 а.с. 86).
Встановивши вищенаведені обставини, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до частин першої і другої статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
За змістом статті 384 і частини першої статті 18 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Статтями 116 і 117 КЗпП регламентовано, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Згідно з правовим висновком Верховного Суду, викладеного в постанові від 12 листопада 2025 року у справі № 306/2708/23, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.
Аналіз вищенаведених норм матеріального і процесуального права та практика Верховного Суду щодо застосування статті 117 КЗпП дають підстави вважати, що у разі визнання звільнення працівника протиправним, суд поновлює його на роботі та стягує з роботодавця середній заробіток за час вимушеного прогулу за відповідний період. Судове рішення, що набрало законної сили є обов`язковим до виконання. Водночас, умовою для настання відповідальності роботодавця за статтею 117 КЗпП є не будь-яка невиплата чи неповна виплата, а наявність у його діях (бездіяльності) вини. Тобто, між невиплатою чи неповною виплатою роботодавцем на користь працівника заробітної плати у певному розмірі та обов`язком роботодавця здійснити таку виплату має існувати причинно-наслідковий зв`язок.
Проте за обставин цієї справи наявності в діях відповідача вини судом апеляційної інстанції не вбачається, оскільки колегія суддів встановила, що відповідач виплатив на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року в розмірі 316 445,38 грн. у зв`язку з тим, що така сума та період, за який її було нараховано, були визначені саме постановою Київського апеляційного суду від 29.11.2023 у справі № 369/2217/22. Вказана постанова апеляційного суду набрала законної сили в момент її проголошення.
Після розрахунку з позивачем, постановою Верховного Суду від 19.06.2024 у справі № 369/2217/22 цю суму було збільшено до 427 771,04 грн. та змінено розрахунковий період - із 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року.
Скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, Верховний Суд у постанові від 19 червня 2024 року зазначив, що: 
- Задовольнивши позовні вимоги про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення ОСОБА_1 на роботі, здійснюючи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд апеляційної інстанції помилково вказав період з 17 січня 2022 року до 05 червня 2023 року - дати ухвалення рішення судом першої інстанції. 
- Як вбачається з позовних вимог ОСОБА_1 , вона просила стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу до дати ухвалення рішення у справі за її позовом. 
- При цьому, суд апеляційної інстанції скасував рішення районного суду та ухвалив своє судове рішення про задоволення позовних вимог про визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення ОСОБА_1 на роботі. Тому суд повинен був стягнути середній заробіток саме до дня прийняття постанови по суті спору, що відповідає положенням частини третьої статті 235 КЗпП України, оскільки вимушений прогул визначається як період часу, з якого почалось порушення трудових прав працівника (незаконне звільнення або переведення на іншу роботу, неправильне зазначення формулювання причин звільнення або затримки видачі трудової книжки при звільненні) до моменту поновлення таких прав, тобто ухвалення рішення про поновлення працівника на роботі.
Таким чином, враховуючи, що відповідно до ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року було визначено період та суму нарахованого середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 17 січня 2022 року по 05 червня 2023 року, а в решті позовних вимог - відмовлено, то у роботодавця, який виконував судове рішення, був відсутній визначений законом обов`язок донарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 червня по 29 листопада 2023 року. 
Отже, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку, що матеріали справи не містять доказів факту існування нарахованої та невиплаченої суми під час звільнення 18 грудня 2023 року чи встановленої рішенням суду вини ТОВ «Денка Лоджістікс» у таких порушеннях прав позивача.
На переконання колегії суддів, зазначена обставина виключає вину в діях відповідача, а відтак суб`єктивну сторону юридичного правопорушення, оскільки роботодавець виконував судове рішення, що набрало законної сили, і на момент виплати заробітної плати при звільненні 18 грудня 2023 року не був зобов`язаний виплачувати позивачу середній заробіток саме в розмірі 427 771,04 грн., у зв`язку з чим апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо наявності в діях відповідача вини.
Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що на виконання постанови Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі № 369/2217/22 ТОВ «Денка Лоджістікс» через одинадцять днів своїм наказом від 30.06.2024 № 0028-ДЛ-01-01/2024 нарахував та виплатив ОСОБА_1 різницю невиплаченої суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період із 06 червня 2023 року по 29 листопада 2023 року у розмірі 111 325,66 грн., з утриманням та нарахуванням з цієї сум податків та обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством України, з боку підприємства; виплату доручено здійснити за банківськими реквізитами позивача (т. 1 а.с. 86), що свідчить про повне добросовісне виконання зобов`язань з боку відповідача з виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період із 17 січня 2022 року по 29 листопада 2023 року в розмірі 427 771,04 грн.
Разом з тим, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення, суд першої інстанції також відмовив у позові з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, зазначивши, що критично відноситься до наведених позивачем обставини щодо поновлення строків звернення з позовом до суду, вважає позицію позивача безпідставною та не доведеною за допомогою належних та допустимих доказів, саме звернення з позовом про виплату розрахунку за затримку після спливу 12 місяців після звільнення (позов подано до суду 18 грудня 2024 року) та відсутності належного обґрунтування в заяві про поновлення пропущеного строку для звернення із заявою, свідчить не на користь позивача та дає підстави встановити факт порушення позивачем строків звернення з цим позовом до суду та застосувати наслідки спливу таких строків.
Колегія суддів частково погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності підстав для застосування судом першої інстанції наслідків спливу строку звернення до суду і відхиляє заперечення відповідача з цього приводу з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП, що діяла станом на момент ухвалення оскаржуваного рішення, працівник міг звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень. Порушення строку звернення до суду при визнанні судом зазначених позивачем причин пропуску неповажними є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Разом із тим, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду ( постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 вересня 2021 року в справі № 414/2586/20 (провадження № 61-7185св21)). 
Також відповідно до висновків Верховного Суду у постановах від 28 серпня 2019 року у справі № 541/73/18, від 15 липня 2019 року у справі № 490/1461/16-ц, у разі пропуску передбачених статтею 233 КЗпП України строків звернення до суду про вирішення трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін.
За необґрунтованості вимог суд відмовляє в позові з цих підстав без посилання на строки звернення до суду, оскільки вони стосуються захисту порушеного права. При обґрунтованості вимог і поважності причин пропуску строку звернення до суду суд поновлює пропущений строк на звернення за вирішенням трудового спору і вирішує його по суті. У випадку пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.»
Таким чином, відмова в задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку звернення до суду без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача не відповідає вимогам закону.
Відмовляючи в позові у цій справі, суд першої інстанції послався одразу на дві підстави ухвалення такого судового рішення, а саме: на відсутність вини відповідача щодо неповної виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу з огляду на зміну обсягу зобов`язання на підставі судового рішення суду касаційної інстанції, а також спливом строку на звернення до суду для вирішення трудового спору
Враховуючи, що права позивача відповідачем порушені не були, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову з підстави його необґрунтованості. 
Разом з тим, судом не було враховано, що наслідки пропуску строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору без поважних причин застосовуються судом лише за наявності підстав для задоволення позову. Лише якщо встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.
Проаналізувавши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність у діях відповідача вини, що виключало існування підстав для стягнення середнього заробітку на підставі статті 117 КЗпП.
Водночас, місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права, відмовивши в позові також з огляду на пропуск позивачем строку на звернення до суду для вирішення трудового спору, адже підстав для задоволення позову не існувало.
Враховуючи викладене, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, у зв`язку з чим рішення суду необхідно змінити шляхом викладення мотивувальної частини рішення в редакції цієї постанови.
Згідно з ч.4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 376, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , - задовольнити частково.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 липня 2025 року - змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 11 травня 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.