КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
07 квітня 2026 року м. Київ справа №320/12152/23
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Горобцової Я.В., за участі секретаря судового засідання Ярової В.А., позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Отроди Т.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

До Київського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства внутрішніх справ України від 24ж.03.2023 №436 о/с про припинення державної служби та звільнення згідно з п. 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» (через скорочення посади державної служби внаслідок зміни штатного розпису державного органу без скорочення численності) з 24.03.2023 державного службовця третього рангу ОСОБА_1 начальника управління комунікації з органами влади та громадськістю Департаменту комунікації МВС України;
- поновити ОСОБА_1 державного службовця третього рангу на посаді начальника управління комунікації з органами влади та громадськістю Департаменту комунікації Міністерства внутрішніх справ України або, за його згодою на іншій, не нижчій, ніж попередня посада, з 24.03.2023;
- стягнути з Міністерства внутрішніх справ на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 24.03.2023 по день ухвалення рішення суду, виходячи з розрахунку 2870,77 грн середньоденної заробітної плати.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 11.05.2025 адміністративну справу відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Свої вимоги позивач мотивує безпідставністю оскаржуваного рішення, з огляду на відсутність правових підстав для його прийняття. Так, на думку позивача, наказ МВС про його звільнення підлягає скасуванню, оскільки Міністерством під час звільнення допущено порушення окремих норм Кодексу законів про працю України та не враховано вимоги Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціальний захист», а також Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні».
Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач, у наданому суду відзиві, наголошує, що оскаржуване рішення прийняте відповідно до вимог чинного законодавства, посилаючись на обставини, викладені у наданому суду відзиві.
Розглянувши подані учасниками справи документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено таке.
Позивач проходив службу на посаді начальника управління комунікації з органами влади та громадськістю Департаменту комунікації МВС України.
21.02.2023 позивача було повідомлено про наступне вивільнення та ознайомлено з переліком вакантних посад в МВС станом на 21.02.2023.
Наказом МВС від 24.03.2023 № 436 о/с було припинено державну службу та звільнено позивача з 24.03.2023
Не погоджуючись з таким рішення відповідача, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з такого.
Позивач на час видання оскаржуваного наказу, відносився до державних службовців і на нього поширювались вимоги Закону України «Про державну службу».
Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про державну службу» державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті, одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження« безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
Відповідно до частини 6 статті 49-2 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у разі вивільнення працівника, який має статус державного службовця відповідно до вимог Закону України «Про державну службу», на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, норми про переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, не застосовуються.
З огляду на зазначене доводи позивача про порушення вимог ст. 42 КЗпП України, під час звільнення останнього з посади державного службовця є необґрунтованими.
Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про державну службу» дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Отже, правові відносини щодо, зокрема, припинення державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», а застосування до них законодавства про працю можливе лише в тій частині, що не врегульована Законом, який по відношенню до Кодексу законів про працю України є спеціальним законом, що регулює правовідносини, в тому числі щодо припинення державної служби.
При цьому, процедура скорочення посад та чисельності штату державної служби, звільнення їх зі служби повністю врегульовано ст.ст. 83-88 Закону України «Про державну службу».
Таким чином, у контексті доводів позивача, суд зазначає, що застосування норм КЗпП України до спірних правовідносин с безпідставним.
Верховний Суд у своїх рішеннях неодноразово звертав увагу на те, що за загальним правилом при вирішенні спору, що стосується звільнення з публічної служби пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Такий висновок, зокрема, міститься в постановах Верховного Суду від 11.10.2018 у справі № 823/244/16 та від 17.10.2018 у справі № 823/276/16.
Так, згідно з положеннями пункту 4 частини першої статті 83 Закону України «Про державну службу» державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення відповідно до статті 87 цього Закону. 
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, скорочення посади державної служби внаслідок зміни структури або штатного розпису державного органу без скорочення чисельності або штату державних службовців, реорганізація державного органу.
При цьому, статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Частиною 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» передбачено, що суб`єкт призначення або керівник державної служби попереджає державного службовця про наступне звільнення на підставі пунктів 1 та 1-1 частини першої цієї статті у письмовій формі не пізніше ніж за 30 календарних днів.
Аналіз вищевикладеного свідчить, що позивача було звільнено відповідно до вимог, які закріплені в Законі України «Про державну службу», а відтак його посилання на ст. 42 КЗпП України є безпідставним, оскільки вказана норма не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Позивач вказує, що під час процедури вивільнення відповідачем не було запропоновано йому вакантну посаду, а саме «начальника відділу взаємодії з громадськістю та ЗМІ Департаменту комунікації МВС України», що є підставою для задоволення позовних вимог враховуючи правові висновки викладені Верховним Судом у постанові від 19.11.2020 у справі № 400/262/19.
У контексті наведеного суд зазначає, що предметом розгляду в даній справі є незаконне, на думку позивача, звільнення останнього із державної служби на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу».
Водночас, аналіз наведених вище правових положень свідчить, що порядок звільнення осіб відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України має відмінності від процедури скорочення на підставі пункту 4 частини 1 статті 83, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», що підтверджується:
- текстом наказу МВС від 20.02.2023 №112 «Про організаційно-штатні зміни в апараті МВС»;
- персональним повідомленням позивача від 21.02.2023 про наступне вивільнення та переліком вакантних посад в МВС станом на 21.02.2023;
- текстом наказу МВС від 24.03.2023 № 436о/с яким було припинено державну службу та звільнено позивача з 24.03.2023.
У контексті доводів позивача, суд звертає увагу, що відповідно до списку вакантних посад по Апарату МВС (категорія Б) станом на 21.02.2023 (дата персонального попередження про наступне вивільнення), а саме під № 60 позивачу було запропоновано вакантну посаду, а саме «начальника відділу взаємодії з громадськістю та ЗМІ Департаменту комунікації МВС України», що спростовує позицію позивача про те, що вказана посада йому не пропонувалась.
Як вже зазначалось, позивача 21.02.2023 було персонально повідомлено про наступне вивільнення та ознайомлено з переліком вакантних посад в МВС станом на 21.02.2023, що підтверджується текстом попередженням про наступне вивільнення від 21.02.2023.
Суд зазначає, що пропонуванню підлягають вакантні посади, які існували на момент попередження особи про наступне вивільнення.
У постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 240/1941/20 колегія суддів зазначила, зокрема, що рівнозначна посада – посада державної служби, на належить до однієї під категорії посад державної служби з урахуванням рівнів державних органів, а також, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих Законом України «Про державну службу».
В свою чергу, позивач проходив державну службу на посаді, яку відповідно до категорії посад державної служби «Б» та був в подальшому звільнений згідно з пунктом 4 частини першої статті 83, пунктом 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», а тому відповідач враховуючи вимоги п. 6 ч. 1 ст. 2, ст. ч. 3 ст. 87 Закону України «Про державну службу» запропонував позивачу всі вакантні рівнозначні «категорії Б» та нижчі «категорії В» посади, які існували на момент попередження особи про наступне вивільнення.
Закон України «Про державну службу» не передбачає можливості повторного пропонування вакантних посад в тому числі, які стали вакантними на час прийняття наказу про звільнення із державної служби, а відтак доводи позивача про не пропонування останньому повторно посад 24.03.2023 (день прийняття оскаржуваного наказу) є необґрунтованими і такими, що не відповідають вимогам законодавства.
Допитані в судовому засіданні 30.07.2025 в якості свідків ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , а також в судовому засіданні 12.11.2025 якості свідка ОСОБА_5 надали пояснення, з яких вбачається, що позивачем не було подано заяву про прийняття на посаду з переліку запропонованих посад, про існування такої заяви вони дізнались лише зі слів позивача.
Так, свідок ОСОБА_2 , повідомила суду, працювала з позивачем на посаді діловода, та у березні 2023 року позивач звертався до неї за зразком заяви про перепризначення, яку вона надала на його прохання. Зазначила, що бачила як позивач писав заяву про переведення в її кабінеті, однак не змогла підтвердити, що заяву було зареєстровано та передано керівнику. 
Свідок ОСОБА_3 , повідомив суду, що стосовно обставин скорочення посади позивача йому відомо, зі слів позивача лише те, що останній запитував стосовно наявності для нього посад, однак посад йому запропоновано не було. Не зміг підтвердити про наявність заяви позивача про призначення або переведення на запропоновану посаду. 
Свідок ОСОБА_4 , повідомив суду, що працює начальником відділу комунікацій, зав`язків з громадськістю Головного управління комунікацій ЗСУ. Стосовно обставин звільнення позивача, повідомив, що йому відомо, зі слів позивача, що останній писав заяву, однак вона була залишена без розгляду. При цьому, не зміг підтвердити, що заява позивача була зареєстрована або передана до кадрової служби. Пояснив, що бачив позивача з відповідною заявою та зміг передбачити, що позивач йшов з нею для її подання. На думку свідка, на заяві має бути візування керівника, однак чим це передбачено не зміг пояснити.
Свідок ОСОБА_5 , працює заступником директора департаменту персоналу, начальник управління комплектування. Повідомив суду, що зокрема було надано під підпис попередження про скорочення посади і позивачу, одночасно з переліком вакантних посад, які були наявні відповідно до категорій «Б» і «В». Свідок пояснив, що його структурний підрозділ забезпечував процедуру вивільнення працівників, а вже рішення (тобто підписання наказу про прийняття на посаду) приймає державний секретар. Таких функцій не має жоден директор департаменту, а лише державний секретар. Зауважив, що у зв`язку із введенням в Україні військового стану, особи можуть навіть не попереджуватись про наступне вивільнення, не зважаючи на це процедура вивільнення здійснюється і в подальшому відповідно до вимог чинного законодавства. процедура вивільнення передбачає дотримання ст. 49-2 КзПП та ст. 87 Закону України «Про державну службу» для державних службовців. А саме це: ознайомлення, попередження, та надання переліку вакантних посад наявних на день здійснення процедури вивільнення. При цьому протягом визначеного законом часу працівники продовжують працювати на посадах, які займали на час попередження. Протягом визначеного часу, для державних службовців – 30 днів, для інших працівників протягом 2 місяців працівник мав подати відповідну заяву, після закінчення визначеного часу і відсутності заяви, особа підлягає скороченню. Заяви можуть подаватися на розгляд державному секретарю, який приймає рішення. У свідка немає інформації чи подавав позивач заяву про призначення чи переведення останнього на запропоновану йому вакантну посаду. З 2018 року впроваджено Автоматичну база обліку персоналу Міністерства, яка не залежить від людського фактору, та чітко визначає відповідні вакансії, тому запропоновані вакансії не могли бути зайняті. Стосовно твердження позивача, що попередження і перелік запропонованих посад має відповідати Інструкції №55, зазначив що і в роз`ясненнях і рекомендаціях Національного агенства державної служби не визначено документу установленої форми. Щодо дискримінації людей похилого віку в Міністерстві зауважив, що пам`ятає 8 осіб, яким продовжено термін перебування на посаді державного службовця в понад встановлений законом строк. На період перебування позивача в Міністерстві, показник перебування на посаді осіб старшого віку склав 34% від всіх працівників. Зауважив, що позивачу надали для ознайомлення і вакантні посади категорії «Б» і в інших департаментах, оскільки кількість посад зазначеної категорії не настільки велика. Підтвердив, що було повідомлено профспілкову організацію про структурні зміни, де мова йшла про скорочені посади. В подальшому було повідомлено про осіб, які не подали заяви про призначення. 
В ході судового розгляду позивач так і не надав суду заяву з якою він звертався до відповідача про прийняття, призначення або переведення його на посаду «начальника відділу взаємодії з громадськістю та ЗМІ Департаменту комунікації МВС України». 
При цьому, позивач в ході судового розгляду зазначив, що не подавав заяву, оскільки на його думку без «візи» керівника, кадровий департамент не буде її опрацьовувати, тому не бачив в цьому сенсу. Крім того, зазначив, що не звертався до державного секретаря із заявою про призначення на посаду. 
Беручи до уваги зазначене суд вважає, що відповідачем, за час розгляду справи, на виконання вимог частини 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України (далі також – КАС України) було доведено правомірність прийнятого ним оскаржуваного рішення, що свідчить про безпідставність заявлених позовних вимог.
Відповідно до статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. 
Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4) безсторонньо (неупереджено);
5) добросовісно;
6) розсудливо;
7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10) своєчасно, тобто протягом розумного строку. 
За наслідком здійснення аналізу оскаржуваного рішення на відповідність наведеним вище критеріям, суд, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень наведеного законодавства України, матеріалів справи, приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 13, 14, 241, 243, 246, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України суд,
в и р і ш и в:
В задоволенні адміністративного позову – відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Я.В. Горобцова

Горобцова Я.В.