Справа №577/1434/25 	Головуючий у суді 1-ї інстанції - Потій Н. В.	
Номер провадження 33/816/316/26 	Суддя-доповідач Філонова Ю. О. 	
Категорія  172-10 КУпАП  	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року суддя Сумського апеляційного суду Філонова Ю. О. ,за участю особи, яку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Іванцова А. В., розглянувши у залі суду в місті Суми в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Іванцова А. В., на постанову судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2025 року, якою 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , військовослужбовця НОМЕР_1 , старшого стрільця відділення охорони взводу охорони роти охорони батальйону охорони в/ч НОМЕР_1 ,

визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-10 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн 00 коп.
Постановлено стягнути зі ОСОБА_1 судовий збір на користь держави в розмірі 605 грн 60 коп. 
В С Т А Н О В И В:
Постановою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2025 року ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-10 КУпАП. за те, що Згідно наказу № 396 від 13.03.2025 “Про складання Військової присяги на вірність Українському народові новим поповненням” згідно з планом комплектування військової частини військовослужбовцями за призовом під час мобілізації, кандидати на проходження військової служби за призовом під час мобілізації були зараховані до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та з метою виховання особового складу в дусі патріотизму, відданості Батьківщині та вірності українському народові, солдат за призовом під час мобілізації ОСОБА_1 мав скласти військову присягу о 09 год. 00 хв. 14 березня 2025 року.
14 березня 2025 року близько 08 год. 30 хв. старшому стрільцю відділення охорони взводу охорони роти охорони батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 солдату ОСОБА_1 було доведено наказ тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 про складання військової присяги на вірність Українському народові, але солдат ОСОБА_1 , відмовився виконувати законні вимоги командира, а саме складати військову присягу. З 24 лютого 2022 року по всій території України було введено правовий режим «воєнний стан». Своїми діями солдат ОСОБА_1 вчинив військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-10 КУпАП, а саме відмовився від виконання законних вимог командира (начальника).
Не погодившись зі вказаним судовим рішенням, захисник особи, яку визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення ОСОБА_1 – адвокат Іванцова А. В. подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2025 року скасувати та закрити справу у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт посилається на те, що суд першої інстанції однобічно та упереджено вирішив справу, не з`ясував всіх обставин, які мають суттєве значення для встановлення істини, не врахував надані стороною захисту докази.
Також апелянт зазначає, що під час судового розгляду ОСОБА_1 пояснив, що за своїми релігійними переконаннями він не може брати до рук зброю, і тому що його примушували приймати присягу зі зброєю у руках, він відмовився від отримання зброї, вказане на думку командира військової частини було трактовано, як відмова від прийняття військової присяги, що потягло за собою складання протоколу.
Окрім цього, суд першої інстанції у своїй постанові, на спростування та не взяття доводів ОСОБА_1 до уваги посилається п.3 Указу Президента України №64/2022 від. 24 лютого 2022 року яким встановлено, що «на період дії правового режиму воєнного стану можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини та і громадянина, передбачені ст. 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України. Однак ст. 35 Конституції цей указ не стосується. Крім того Конституція України має найвищу юридичну силу і всі інші правові акти мають статус підзаконних по відношенню до Конституції України. ОСОБА_3 не відмовляється від проходження військової служби взагалі. Однак деякі накази в тому числі і при прийнятті присяги на вірність українському народу суттєво суперечать релігійним переконанням останнього. А отже, суд першої інстанції порушив вимоги ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом №475/97-ВР від 17 липня 1997 року.
Заслухавши доповідь головуючого-судді щодо змісту оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги, особи, яку визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Іванцова А. В. які вимоги апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
У відповідності до ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Апеляційний суд вважає, що розглядаючи дану справу, суддя суду першої інстанції вищезазначені вимоги дотримав у повному обсязі та дійшов вірного висновку про наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.172-10 КУпАП, з врахуванням:
- протоколу Т0330 №3 від 15 березня 2025 року про військове адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 172-10 КУпАП;
- копією паспорта ОСОБА_1 ;
- копією довідки про присвоєння ідентифікаційного номера ОСОБА_1 ;
- копією пояснення свідка заступника командира батальйону охорони військової з ППП військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_4 ;
-копією пояснення свідка головного сержанта командира відділення першого взводу охорони 3-ї роти охорони батальйону охорони військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_5 ;
- копією пояснення свідка стрільця 1-го відділення охорони 2-го взводу охорони 4-ї роти охорони батальйону охорони солдата ОСОБА_6 ;
- службовою характеристикою на солдата ОСОБА_1 ;
- поясненням ОСОБА_1 ; 
- копією службової картки солдата ОСОБА_1 ;
- копією наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 13 березня 2025 року №396; 
- витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (стройовій частині) про призначення солдата ОСОБА_1 .
Вказані докази зібрані у передбаченому законом порядку, є належними та допустимими і ставити їх під сумнів у апеляційного суду підстави відсутні.
Частина 1 статті 172-10 КУпАП передбачає адміністративну відповідальність за відмову від виконання законних вимог командира (начальника).
Статтею 233 Закону України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» встановлено, що збереження і зміцнення здоров`я, фізичний розвиток військовослужбовців - важлива і невід`ємна частина їх підготовки до виконання військового обов`язку. Піклування командира (начальника) про здоров`я підлеглих є одним з основних його обов`язків у діяльності щодо забезпечення постійної бойової готовності військової частини (підрозділу).
Статтею 28 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України.
Статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання.
Крім того, статтею 35 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що накази віддаються, як правило, в порядку підпорядкованості. За крайньої потреби командир (начальник), старший за службовим становищем, ніж безпосередній начальник, може віддати наказ підлеглому, минаючи його безпосереднього начальника, про що повідомляє безпосереднього начальника підлеглого чи наказує підлеглому особисто доповісти своєму безпосередньому начальникові.
Так, стаття 4 Закону України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» встановлює, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів.
Статтею 11 Статуту внутрішньої служби встановлено, що необхідність виконання завдань оборони України, захисту її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а також завдань, визначених міжнародними зобов`язаннями України покладає на військовослужбовців такі обов`язки: беззастережно виконувати накази командирів (начальників) і захищати їх у бою, як святиню оберігати Бойовий Прапор своєї частини.
Статтею 30 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України встановлено, що підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою.
Статтею 37 Статуту внутрішньої служби встановлено, що військовослужбовець зобов`язаний неухильно виконати відданий йому наказ у зазначений термін. Про виконання або невиконання наказу військовослужбовець зобов`язаний доповісти командирові (начальникові), який віддав наказ, і своєму безпосередньому командирові (начальникові), а також вказати причини невиконання наказу або його несвоєчасного (неповного) виконання.
Під наказом розуміється одна з форм реалізації владних функцій, організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків військової службової особи, змістом якої є пряма, обов`язкова для виконання вимога начальника про вчинення або невчинення підлеглим (групою підлеглих) певних дій по службі. Наказ завжди має бути конкретним.
Отже зі змісту ч.1 ст.172-10 КУпАП слідує, що невиконання законних вимог командира може полягати у бездіяльності, тобто у невиконанні дій, які мали бути виконані згідно з вимогами (наказом) командира.
Посилання апелянта про неможливість ОСОБА_1 складання присяги на вірність Українському народові, оскільки за своїми релігійними переконаннями він не може брати до рук зброю, і тому що його примушували приймати присягу зі зброєю у руках, він відмовився від отримання зброї. Апеляційний суд зазначає, що Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 на всій території України введено воєнний стан, який неодноразово продовжений Указами Президента України і діє до теперішнього часу.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації.
Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом керівників відповідних підрозділів Служби зовнішньої розвідки України, військовозобов`язані Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту).
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положеннями частини 3 статті 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» визначено організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов`язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина.
Статтями 1, 4 вказаного Закону передбачено, що альтернативна служба є службою, яка запроваджується замість проходження строкової військової служби і має на меті виконання обов`язку перед суспільством. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
На альтернативну службу направляються громадяни, які підлягають призову на строкову військову службу і особисто заявили про неможливість її проходження як такої, що суперечить їхнім релігійним переконанням, документально або іншим чином підтвердили істинність переконань та стосовно яких прийнято відповідні рішення.
Статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені такі види військової служби: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, військова служба за контрактом осіб рядового складу, військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки, військова служба за контрактом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб офіцерського складу, військова служба за призовом осіб з числа резервістів в особливий період.
Вказаний Закон встановлює, що строкова військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період - це два самостійні види військової служби.
Окрім цього, згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян, зазначених у статті 15 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», віком 18-25 років. 
Отже, ОСОБА_1 , маючи вік 44 роки та будучи військовозобов`язаним, призивався не на строкову військову службу, яку можливо замінити на альтернативну, а був призваний на військову службу в Збройні Сили України за мобілізацією, оскільки в нашій державі з 24.02.2024 оголошено воєнний стан та загальна мобілізація.
Можливості заміни в означений спосіб військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період Закон України «Про альтернативну (невійськову) службу» не передбачає.
Суд зазначає, що частинами 1, 2 статті 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (надалі - Пакт) кожній людині гарантовано право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних та ритуальних обрядів та вчень. Ніхто не повинен зазнавати примусу, що принижує його свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір.
Відступ від положень цієї статті згідно з частинами 1, 2 статті 4 Пакту не допускається навіть під час надзвичайного становища в державі, при якому життя нації перебуває під загрозою.
Статтею 9 Європейської конвенції з прав людини передбачено право кожного на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання відповідно до частини 2 зазначеної вище статті підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Отже, всупереч доводам сторони захисту, право сповідувати свою релігію або переконання не є абсолютним, а може бути обмежене за таких умов, як: законність; легітимна мета - інтереси громадської безпеки, необхідність охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі, а також захист прав і свобод інших осіб; пропорційність, що окреслює межі правомірного втручання у право і дозволяє здійснення його лише у тій мірі, в якій це необхідно для досягнення зазначених вище законних цілей. 
Ні стаття 18 Пакту, ні стаття 9 Конвенції прямо не передбачають права людини відмовитися від виконання військового обов`язку з міркувань совісті, у тому числі з мотивів релігійних переконань, і не унормовують порядок його реалізації.
На рівні національного законодавства нашої держави право на свободу совісті та віросповідання гарантовано як одне з конституційних прав людини, зміст якого розкрито у статті 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби. Зокрема, відповідно до частини 4 згаданої статті у разі, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Положення ч. 4 ст. 35 Конституції України як конституційно-правова норма, згідно з ч. 3 ст. 8 Основного Закону, є нормою прямої дії. Проте, цим конституційним положенням лише передбачено конституційну гарантію заміни військової служби альтернативною невійськовою за умови наявності такої обставини, як несумісність виконання військового обов`язку з релігійними переконаннями громадянина. Водночас Конституція України не унормовує спосіб доведення цієї обставини, який визначається спеціальним законодавством.
В умовах збройної агресії російської федерації проти України, коли під загрозу поставлено життя, здоров`я, безпеку інших громадян і саме існування держави, є нагальна потреба в належному комплектуванні Збройних Сил України для відсічі агресії, а тому недобросовісна поведінка осіб, які підлягають призову, свідчить про спрямованість на ухилення від виконання конституційного обов`язку захисту Вітчизни. За таких особливих умов досягнення справедливого балансу між правом людини за ст. 9 Конвенції і ст. 35 Конституції України в аспекті можливості сумлінної відмови від військової служби та інтересами захисту суверенітету, територіальної цілісності України, прав і свобод інших осіб вимагає забезпечення об`єктивної перевірки тверджень особи про несумісність її релігійних переконань з військовою службою та підтвердження доказами наявності відповідних переконань. Це не означає, що можливість реалізації права на сумлінну відмову від військової служби обмежується членством у зареєстрованих релігійних організаціях, зміст віровчення яких передбачає безумовну неприпустимість такої служби, носіння та використання зброї.
Відповідно, у ході апеляційного перегляду встановлено, що суд першої інстанції прийняв правильне та обґрунтоване рішення щодо винуватості ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-10 КУпАП, яке підтверджується належними, допустимими, достатніми доказами, які доповнюють один одного та були дослідженими під час розгляду матеріалів адміністративної справи. 
Неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які б були підставою для скасування постанови, апеляційним переглядом не встановлено.
Постанова суду за змістом є належно вмотивованою, обґрунтованою та законною.
Враховуючи вищезазначене, всупереч доводам апеляційної скарги захисника особи, яку притягнуто до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Іванцова А. В., апеляційний суд вважає оскаржуване рішення законним, обґрунтованим та вмотивованим, не вбачає підстав для його скасування, а тому, оскаржувану постанову судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. 294 КУпАП,

П О С Т А Н О В И В:
Постанову судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 13 травня 2025 року, якою ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 172-10 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн 00 коп. - залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника особи, яку визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення ОСОБА_1 та його захисника – адвоката Іванцова А. В. на цю постанову - без задоволення.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя Сумського апеляційного суду	Філонова Ю. О.