04.05.2026 
Справа № 331/5122/25
Провадження № 2/331/583/2026

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2026 року м. Запоріжжя

Олександрівський районний суд міста Запоріжжя у складі:
головуючого судді Антоненко М.В.
за участю секретаря Волотко М.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду в м. Запоріжжі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання права на приватизацію житлового приміщення та зобов`язання здійснити приватизацію, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулись до суду із позовом до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання права на приватизацію за відсутністю ордера.
З подальшому ОСОБА_1 уточнила позовні вимоги, позивачами за позовом є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що у вересні 1973 року ОСОБА_4 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 разом із своєю сестрою ОСОБА_5 та її чоловіком - ОСОБА_6 в спірну квартиру на підставі ордеру, який був виданий Запорізькою міською радою. В подальшому сестра з чоловіком отримали ордер на іншу квартиру та виселились із спірної квартири. У 1978 ОСОБА_4 вступила шлюб з ОСОБА_2 та вони разом продовжили проживати в спірній кватирі. З січня 1979 року в спірній квартирі стала проживати ОСОБА_3 . До цього часу їх сім`я постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 та ніколи її не залишали. ОСОБА_5 та її чоловік ОСОБА_6 померли.
Позивачі за взаємною згодою звернулись до відповідача із заявою про приватизацію даної квартири та отримали відповідь від 13.05.2025 року про відмову у приватизації квартири у зв`язку з тим, що вони не можуть надати ордер на житлове приміщення встановленого зразку, виданого виконавчим комітетом Запорізької міської ради. 
На їх звернення щодо надання копії державного ордеру на квартиру АДРЕСА_1 Департамент з управління житлово-комунального господарства Запорізької міської ради повідомляє про те, що у відділі обліку та розподілу житлової площі департаменту корінці ордера заселення зберігаються лише з 1984 року.
Таким чином, не маючи реальної змоги надати копію ордеру, позивачі позбавлені можливості скористатись правом на приватизацію житла.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв, і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Згідно ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», - приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загально площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Згідно частин 10, 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідниках, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам яток садово - паркового мистецтва, історико - культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) віднесення, забрудненій внаслідок аварії на Чернобильській АЕС.
Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , яка знаходиться у користуванні позивачів, до зазначеного переліку не відноситься.
Згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.
Згідно до змісту ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Відповідно до «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово - комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396 (далі - Положення) громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації.
Відповідно до п. 18 вищевказаного Положення, громадянином до органу приватизації подаються: заява на приватизацію; довідка про склад сім`ї; копія ордеру; документ, що підтверджує про невикористання такого права.
Згідно п. 41 «Положення про порядок надання жилої площі в Українській РСР», яке затверджено постановою Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 20.12.1974 року № 562, яке діяло на час надання квартири позивачам, та в подальшому знайшло своє відображення в п. 72 «Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм житлових приміщень в Українській РСР», затверджених постановою Ради міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок від 11.12.1984 року № 470, при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово - експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації.
Тобто, ордер не підлягає зберіганню у наймача квартири, та є документом з обмеженим строком дії (30 днів), який дає право на вселення в квартиру.
Виходячи з вищевказаних обставин, аналізуючи вищенаведені норми матеріального права, враховуючи правомірність вселення, реєстрації позивачів у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , фактичне проживання позивачів у даній квартирі - відсутність копії ордеру не може вплинути на встановлене законом право позивачів на приватизацію ними даної квартири.
На підставі вищевикладеного просять суд визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Зобов`язати районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району здійснити приватизацію квартири АДРЕСА_1 за відсутності ордеру про надання житлової площі у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»,
Ухвалою судді Олександрівського районного суду м. Запоріжжя Антоненко М.В. від 24 вересня 2025 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення сторін. 
Ухвалою судді Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду по суті на 21.04..2026 року на 10 год. 20 хв.
В судовому засіданні представник позивачів адвокат Жидкова Л.І. позов підтримала та просила його задовольнити в частині визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 за відсутністю ордеру та зобов`язання Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Олександрійська, буд. 26, код ЄДРПОУ 37573707) здійснити приватизацію за відсутності ордеру про надання жилої площі на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»
Представник відповідача Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району Наливайко І.М. просила прийняти рішення на розсуд суду. При цьому надала в суду письмовий відзив в якому зазначено, що статтею 345 Цивільного кодексу України закріплюється право фізичної або юридичної особи набувати право власності на майно у разі приватизації державного та комунального майна у порядку, встановленому законом. 
Зазначена норма є загальною, оскільки відсилає до спеціального законодавства.Згідно із частиною 4 статті 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартири (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно мешкають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону.
Згідно із частиною 5 статті 5. Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз.
Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, його подальшого використання і утримання.
Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (із змінами) (далі - Положення від 16.12.2009 № 396) визначений перелік документів, який громадянин, що виявив бажання приватизувати займане ним і членами його сім`ї на умовах найму житлове приміщення подає до органу приватизації.
За результатами розгляду органом приватизації - районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з питання приватизації ними квартири за адресою: АДРЕСА_2 виявлено, що в наданих документах відсутня копія ордера про надання житлової площі.
Листом від 13.05.2025 року районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району, заявникам наданні роз`яснення з цього питання.
Неможливість здійснити органом приватизації - районною адміністрацією Запорізької міської ради по Олександрівському району приватизацію житла без повного переліку документів обумовлюється наступним.
Відповідно до статті 19 Конституції України, пункту 3 статті 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Набуття фізичними особами у власність житла в результаті приватизації здійснюється органами приватизації на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово- комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (із змінами). Даний нормативно- правовий акт знаходиться у публічному доступі.
Згідно Порядку подання нормативно-правових актів на державну реєстрацію до Міністерства юстиції України та проведення їх державної реєстрації, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2005 № 34/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України15.05.2013 № 883/5) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 квітня 2005 № 381/10661, нормативно-правовий акт - офіційний документ, прийнятий уповноваженим на це суб`єктом нормотворення у визначеній законом формі та порядку, який встановлює норми права для неозначеного кола осіб і розрахований на неодноразове застосування (даний акт знаходиться у публічному доступі).
Згідно статті 1 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» (далі - ЗУ № 3166-VI) систему центральних органів виконавчої влади складають міністерства України (далі -міністерства) та інші центральні органи виконавчої влади (даний акт знаходиться у публічному доступі).
Відповідно до статті 7 ЗУ № 3166-VI, основними завданнями міністерства як органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику в одній чи декількох сферах, є у тому числі забезпечення нормативно-правового регулювання.
Відповідно статті 15 вказаного Закону, міністерство у межах своїх повноважень, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України видає накази, які підписує міністр.
Накази міністерства, видані в межах його повноважень, є обов`язковими для виконання центральними органами виконавчої влади. їх територіальними органами, місцевими державними адміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами і організаціями всіх Форм власності та громадянами.
Накази міністерства нормативно-правового змісту підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно- правових актів.
Накази міністерства, які є нормативно-правовими актами і пройшли державну реєстрацію, набирають чинності з дня офіційного опублікування, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня офіційного опублікування.
Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджено Наказом міністерством з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 № 396 (із змінами) та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 № 109/17404 в установленому в державі Україна порядку.
Згідно частини 5 статті 4 Цивільного кодексу України органи державної влади України можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини, у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом.
У констатаційній частині Наказу від 16.12.2009 № 396 вказано, що Положення затверджено відповідно до Законів України «Про приватизацію державного житлового фонду» (2482-12), «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (500-17), Положення про Міністерство з питань житлово-комунального господарства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.05.2007 № 717 (717-2007-п), та з метою приведення у відповідність до законодавства власних нормативно-правових актів.
Пункт 18 Положення від 16.12.2009 № 396 викладений чітко і конкретно та встановлює обов`язок подання громадянином до органу приватизації повний перелік документів.
Згідно статті 57 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов`язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.
Вищезазначений нормативно-правовий акт Міністерства оприлюднений в офіційному виданні - Офіційний вісник України від 15.02.2010 - 2010 p., № 8, стор. 205, стаття 403 та розміщений на офіційних сайтах Верховної Ради України та Міністерства (даний акт знаходиться у публічному доступі).
Таким чином, органи місцевого самоврядування під час здійснення приватизації державного житлового фонду не мають законних підстав для розширення або звуження вимог нормативно-правових актів на підставі заяв громадян у разі ненадання повного переліку документів, визначеного пунктом 18 Положення від 16.12.2009 № 396.
Згідно із частиною 1 статті 58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.
Відповідно до листа департаменту з управління житлово-комунальним господарством Запорізької міської ради від 09.06.2023 № М-1068 «Про розгляд звернення», надати копію корінця державного ордеру на квартиру АДРЕСА_1 , виданому у 1950-1960 роках не можливо, оскільки у відділі обліку та розподілу житлової площі департаменту, корінці ордерів на вселення зберігаються лише з 1984 року 
Позивачі зареєстровані в квартирі, ОСОБА_1 з 14.09. 1973 , ОСОБА_2 з 1982 року, ОСОБА_3 спочатку, як малолітня була внесена до картки матері – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 з 24.05. 1979 по 13.06. 1996 року, а 13.05. 1996 року особисто зареєстрована в спірній квартирі. За іншими адресами зареєстровані ніколи не були. Вказане підтверджується витягами з реєстру територіальної громади. 
Невикористання позивачами житлових чеків підтверджується довідкою AT «Ощадбанк» № 107.357-23/225 від 30.06.2023 року На ОСОБА_1 відкритий особистий рахунок на спірну квартиру № НОМЕР_1 , що підтверджується копією вказаного особового рахунку, який виданий КП «Запоріжремсервіс», в якому зазначено, що спірна квартира є власністю Територіальної громад м. Запоріжжя, в квартирі зареєстровано: 3 особи, загальна площа квартири 52,0 кв.м., житловою площею 29 кв.м. 
Зазначена інформації підтверджується також копією технічного паспорту, яким був замовлений ОСОБА_1 . ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 . 
Враховуючи зазначене та приймаючи до уваги конкретні обставини, районна адміністрація зауважує, що дана ситуація виникла не з вини органу приватизації, а у зв`язку з неможливістю надати громадянином необхідних документів для здійснення приватизації квартири, та просить ухвалити рішення на розсуд суду, на підставі доказів наявних у матеріалах справи.
Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріли справи, вивчивши надані письмові докази, дійшов наступних висновків. 
Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.
Враховуючи той факт, що право на справедливіш суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.
Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави- учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. PrinceHans-Adam II ofLiechtenstein v. Germany).
За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права.
Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.
Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
письмовими, речовими і електронними доказами; 
висновками експертів; 
показаннями свідків.
Згідно України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у вересні 1973 року ОСОБА_4 вселилась в квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру, який був виданий Запорізькою міською радою. У 1978 ОСОБА_4 вступила шлюб з ОСОБА_2 та вони разом продовжили проживати в спірній кватирі. З січня 1979 року в спірній квартирі стала проживати ОСОБА_3 . До цього часу позивачі постійно проживають в квартирі АДРЕСА_1 . (а.с., а.с. 20-22) 
На теперішній час зазначена квартира не приватизована, є комунальною власністю територіальної громади міста Запоріжжя.
Відповідно особового рахунку № НОМЕР_1 станом на 01.11. 2017 року КП «Запоріжремсервіс», відкритому на ОСОБА_1 , кількість зареєстрованих осіб три, квартира не приватизована, знаходиться в комунальній власності ( а.с. 19)
Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16.12.2009 р., громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім`ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію.
В квітні 2025 року для реалізації свого права на приватизацію вищевказаної квартири позивач ОСОБА_1 , як відповідальний квартиронаймач даної квартири звернулась до відповідача - районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району із заявою про передачу у приватну власність зазначеної квартири згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Листом від 13.05.2025 року № М – 233-О-385 відповідач - районна державна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району відмовила в приватизації житла у зв`язку з відсутністю копії ордеру про надання жилової площі за адресою: АДРЕСА_2 ( а.с. 4-5)
Пунктом 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян наведений перелік документів, що подається до органу приватизації, і цей перелік містить копію ордеру про надання жилої площі.
Проте, не маючи реальної змоги надати копію ордеру, позивачі позбавлені скористатись правом на приватизацію житла.
Відповідно до п. 11 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) та житлових приміщень у гуртожитках державного житлового фонду, вирішуються судом.
Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Особливості приватизації житлових приміщень у гуртожитках визначаються законом.
Згідно ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» об`єктом приватизації є квартири, які перебувають в віданні місцевих Рад, державних підприємств, установ, організацій, незалежно від їх відомчої належності.
Відповідно до ст. 3 Закону України зазначеного закону, - приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім*ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Тому, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивачі мають право на приватизацію квартири, в якій вони зареєстровані і мешкають, а відмова відповідача в реалізації права на приватизацію порушує їх права.
Таким чином, позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району в частині визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_2 за відсутністю ордеру та зобов`язання Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Олександрійська, буд. 26 , код ЄДРПОУ 37573707) здійснити приватизацію за відсутності ордеру про надання жилої площі на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» повністю знайшов своє обґрунтування у судовому засіданні і тому підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 258-259, 263-265, 273 ЦПК України, ст. ст. 1, 2, п. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визнання права на приватизацію житлового приміщення та зобов`язання здійснити приватизацію - задовольнити. 
Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_3 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , ІПН: НОМЕР_4 ) право на приватизацію квартири адреса: АДРЕСА_2 та зобов`язати Районну адміністрацію Запорізької міської ради по Олександрівському району (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Олександрійська, буд. 26 , код ЄДРПОУ 37573707) провести дії по приватизаціїквартири адреса: АДРЕСА_2 за відсутності ордеру про надання жилої площі на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Повний текст рішення складений 04.05.2026 року 

Суддя: М.В. Антоненко