ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.05.2026 м.Дніпро 
Справа № 904/5669/25
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Кошлі А.О. (доповідач) суддів: Демчини Т.Ю., Кучеренко О.І., 
за участі:
секретаря судового засідання Кахикало А.С.
представника позивача (апелянт) – Пясецький Д.В.
представника відповідача (апелянт) – Шинкаренко С.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради та апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 (Повне рішення складено 11.03.2026, суддя Юзіков С.Г.) у справі № 904/5669/25
за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» 
до відповідача: комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради 
про стягнення боргу
ВСТАНОВИВ:
Стислий виклад змісту рішення господарського суду першої інстанції:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» звернулося до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом, у якому просило стягнути з комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради 50 675 313,97 грн основного боргу, 4 920 957,52 грн пені, 508 343,03 грн 3 % річних, 1 293 005,45 грн інфляційних втрат.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору № 9838-ТКЕ(24)-03 постачання природного газу від 04.10.2024, за яким позивач поставив відповідачу природний газ на загальну суму 50 675 313,97 грн за період з листопада 2024 року по березень 2025 року, проте відповідач за поставлений газ не розрахувався.
Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 позов задоволено частково. Стягнуто з комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» 50 675 313 грн 97 коп. основного боргу, 508 343 грн 03 коп. 3% річних, 1 293 005 грн 45 коп. інфляційних втрат, 2 460 478 грн 76 коп. пені, 688 771 грн 44 коп. судового збору. У решті позову відмовлено.
Приймаючи оскаржуване рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що факт поставки позивачем природного газу відповідачу на загальну суму 50 675 313,97 грн підтверджується актами приймання-передачі природного газу за листопад 2024 — березень 2025 року, підписаними сторонами без зауважень. Відповідач за поставлений газ не розрахувався, доказів оплати не надав. Суд визнав обґрунтованою вимогу про стягнення основного боргу, перевірив правильність нарахування 3 % річних, інфляційних втрат та пені.
Щодо зменшення пені суд першої інстанції зазначив, що позивач не надав доказів завдання йому збитків внаслідок порушення відповідачем зобов`язань. Враховуючи, що відповідач є підприємством комунальної форми власності з основним напрямком діяльності «Постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря», яке не вправі впливати на цінову політику у сфері надання послуг з постачання теплової енергії, суд дійшов висновку, що заявлена пеня у розмірі 4 920 957,52 грн є занадто великою, не співмірною з обсягом правопорушення та надмірно обтяжливою для відповідача. Суд зменшив суму пені на 50 %, стягнувши 2 460 478,76 грн, зазначивши, що таке зменшення є розумним та оптимальним балансом наслідків для обох сторін, оскільки, крім штрафних санкцій, позивач стягує компенсаційні платежі (3 % річних та інфляційні втрати).
Щодо відстрочення виконання рішення суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви відповідача, зазначивши, що складне фінансове становище не може бути безумовною підставою для надання відстрочки. Суд врахував, що з моменту виникнення заборгованості минув рік, відповідач за договором навіть частково не розрахувався, сторони знаходяться в рівнозначних економічних умовах, а доказів реальної можливості виконати рішення суду за умови надання відстрочення відповідач не надав.
Не погодившись з вказаним рішенням, комунальне підприємство «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради подало до Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі 904/5669/25 – задовольнити, рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі 904/5669/25 в частині часткового задоволення заяви про зменшення пені до стягнення до 2 460 478,76 грн та відмови в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду по справі строком на 12 місяців – скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити заяву про зменшення пені до стягнення з відповідача на 90 % та зменшити пеню до стягнення до 492 095,75 грн. Заяву про відстрочення виконання рішення задовольнити та відстрочити виконання рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі 904/5669/25 строком на 12 місяців.
Не погодившись з вказаним рішенням, ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» подало до Центрального апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі 904/5669/25 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі 2 460 478,76 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині.
Зміст та обґрунтування вимог апеляційної скарги 
Апеляційна скарга Комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради обґрунтована наступним:
Скаржник вважає оскаржуване рішення в частині часткового задоволення клопотання про зменшення пені (на 50 % замість 90 %) та відмови у задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду ухваленим з нез`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Щодо зменшення пені скаржник зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що майже протягом усього спірного періоду, а саме з 15.11.2024 по 04.02.2025, відповідач не мав можливості здійснювати погашення заборгованості перед позивачем за Договором, оскільки на його банківські рахунки було накладено арешти в рамках виконавчого провадження № 76560092 з примусового виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області від 18.03.2024 у справі № 904/2918/23 про стягнення заборгованості на користь того ж позивача в розмірі 38 123 624,35 грн. Грошові кошти, які надходили на рахунки відповідача, арештовувались та примусово списувались у рамках зазначеного виконавчого провадження. Після закриття цього виконавчого провадження відповідач був змушений здійснювати погашення заборгованості перед позивачем за іншими судовими рішеннями у справах № 904/3603/24 та № 904/3539/24, заборгованість за якими не погашена в повному обсязі й досі.
Скаржник наголошує, що суд першої інстанції не надав оцінки тій обставині, що відповідач не є фактичним споживачем газу, а є підприємством комунальної форми власності, яке використовує природний газ для виробництва теплової енергії для населення, бюджетних установ та закладів охорони здоров`я. В умовах дії воєнного стану відповідач був позбавлений об`єктивної можливості здійснення економічного впливу на роботу підприємства, зокрема з огляду на мораторій на підвищення тарифів на теплову енергію, запроваджений Законом України «Про особливості регулювання відносин на ринку природного газу та у сфері теплопостачання протягом дії воєнного стану та подальшого відновлення». Основною причиною порушення зобов`язань перед позивачем є низька платіжна дисципліна кінцевих споживачів, дебіторська заборгованість яких станом на 11.02.2026 становила 56 124 351,08 грн, з яких населення — 45 876 365,80 грн.
Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції не врахував відсутність у відповідача прибутку за 2024 рік та 2025 рік згідно зі звітами про фінансові результати, а результати господарської діяльності проявлялися лише у збитках. Присудження завідомо непосильної суми пені може призвести до реальної можливості доведення відповідача до банкрутства, спричинення непоправних соціальних наслідків у вигляді неможливості забезпечити надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання, виникнення заборгованості зі сплати податків та заробітної плати, а також значних економічних збитків місцевому бюджету. Скаржник звертає увагу, що навіть 10 % пені (492 095,75 грн) є значним розміром, а загальна сума зменшеної на 90 % пені разом із 3 % річних та інфляційними втратами становитиме 4 261 827,24 грн, що складає майже 10 % від суми основного боргу. Скаржник посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та постанову Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 920/437/19.
Щодо відстрочення виконання рішення скаржник зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви, не надав належної оцінки всім обставинам, обмежившись лише посиланням на те, що складне фінансове становище не може бути безумовною підставою для відстрочки, та в порушення вимог чч. 4, 5 ст. 236 ГПК України не врахував висновки Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права. Скаржник посилається на ухвалу Верховного Суду від 26.03.2024 у справі № 904/3510/23 за позовом того ж позивача до КП «Коменергосервіс» ДМР, де за аналогічних обставин суди попередніх інстанцій задовольнили заяву про відстрочення виконання рішення на 12 місяців, а Верховний Суд закрив касаційне провадження, залишивши ці рішення в силі.
Скаржник наводить аргументи щодо ступеня вини відповідача у виникненні спору, неможливості виконання зобов`язань через арешт рахунків та необхідність погашення інших судових рішень, збиткового фінансового стану, відсутності власного майна (майно є комунальною власністю Дніпровської міської територіальної громади та закріплене на праві господарського відання), відсутності коштів на банківських рахунках, а також загрози банкрутства підприємства критичної енергетичної інфраструктури. Скаржник зазначає, що відповідач визначений критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період відповідно до розпоряджень начальника обласної військової адміністрації. Відстрочення виконання рішення не порушує принципу обов`язковості судового рішення, посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» від 19.02.2009, ухвалу ЄСПЛ від 07.10.2003 у справі «Корнілов та інші проти України», рішення ЄСПЛ від 17.09.2002 у справі «Крапивницький та інші проти України».
Апеляційна скарга товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» обґрунтована наступним :
Позивач не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині зменшення пені на 50 % та відмови у стягненні пені в розмірі 2 460 478,76 грн, вважає рішення в цій частині незаконним та ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права.
Скаржник зазначає, що відповідно до п. 7.2 Договору відповідач був обізнаний з тим, що за неналежне виконання умов договору на нього буде покладено відповідальність у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання, а виконання умов Договору не ставиться в залежність від виконання зобов`язань з боку третіх осіб, зокрема кінцевих споживачів, чи відсутності коштів на рахунках.
Скаржник наголошує, що при вирішенні питання про зменшення неустойки суд повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін. Судом першої інстанції не враховано, що на позивача покладено спеціальні обов`язки відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, від 06.03.2022 № 222 та від 19.07.2022 № 812 щодо забезпечення постачання природного газу виробникам теплової енергії та бюджетним установам. Позивач забезпечує галузі національної економіки і населення природним газом, є об`єктом стратегічного значення для економіки, суспільства і безпеки держави. Відсутність можливості вчасно розраховуватись за природний газ спричинить значні соціально та економічно негативні наслідки для всієї України.
Скаржник зазначає, що в умовах воєнного стану у позивача значно зросла кількість споживачів, розмір дебіторської заборгованості постійно зростає, а фінансовий результат від господарської діяльності за 2024 рік складає 6,977982 млрд грн чистого збитку. Несвоєчасність оплати контрагентів прямо перешкоджає виконанню покладених на позивача державою обов`язків. Відповідач не обмежений у способах виконання своїх зобов`язань, зокрема шляхом залучення кредитних коштів, зменшення власних витрат тощо, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 12.06.2018 у справі № 922/1010/16.
Скаржник посилається на постанову Верховного Суду від 04.05.2018 у справі № 908/1453/14, де суд касаційної інстанції дійшов висновку, що за відсутності підстав для зменшення пені суди попередніх інстанцій правомірно відмовили у такому зменшенні, врахувавши фінансовий стан обох сторін. Також скаржник посилається на ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Конституційного Суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 та № 15-рп/2004 від 02.11.2004 щодо принципів справедливості, добросовісності та розумності. Зменшення пені, на думку скаржника, призвело до порушення ст. 80, 236 ГПК України та ст. 551 ЦК України.
Позиція учасників справи, викладена у відзиві на апеляційну скаргу
Комунальне підприємство «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради подало відзив на апеляційну скаргу, згідно якого заперечує проти апеляційної скарги ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» та вважає її безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Відповідач зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Питання про зменшення розміру неустойки вирішується судом на підставі аналізу конкретної ситуації, а наявність у кредитора можливості стягувати надмірні грошові суми як неустойку змінює її дійсне правове призначення, оскільки неустойка має стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та не може лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора.
Відповідач наводить аргументи щодо ступеня своєї вини у виникненні спору, зазначаючи, що не є фактичним кінцевим споживачем газу, а є підприємством комунальної форми власності, яке використовує газ для виробництва теплової енергії для населення, бюджетних установ та закладів охорони здоров`я. В умовах воєнного стану відповідач позбавлений можливості впливу на цінову політику та стан розрахунків споживачів через мораторій на підвищення тарифів. Дебіторська заборгованість споживачів станом на 11.02.2026 становить 56 124 351,08 грн, з яких населення — 45 876 365,80 грн.
Відповідач також зазначає про неможливість виконання зобов`язань через арешт банківських рахунків у період з 15.11.2024 по 04.02.2025 у рамках виконавчого провадження № 76560092, а після його закриття — через необхідність погашення заборгованості за іншими судовими рішеннями у справах № 904/3603/24 та № 904/3539/24. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 11.09.2025 у справі № 904/3539/24 затверджено мирову угоду, за якою відповідач зобов`язався сплатити заборгованість протягом 36 місяців.
Щодо майнового стану відповідач посилається на звіти про фінансові результати за 2024 рік та 2025 рік, згідно яких прибуток відсутній, а результати діяльності проявляються лише у збитках. Відповідач вважає, що суд першої інстанції мав усі підстави для зменшення пені не лише на 50 %, але й на 90 %, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18 та постанову Верховного Суду від 13.01.2020 у справі № 902/855/18.
Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» не скористалося правом подати відзив на апеляційну скаргу, що відповідно до частини 3 статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Процесуальні дії суду апеляційної інстанції під час перегляду справи
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.03.2026 у даній справі за апеляційною скаргою КП «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Кучеренко О.І., Демчина Т.Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 26.03.2026 апеляційну скаргу комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 по справі № 904/5669/25 залишено без руху. Надано скаржнику строк для усунення недоліків шляхом подання доказів сплати судового збору у розмірі 37 853,30 грн.
02.04.2026 представником апелянта подано заяву, якою було усунуто недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 по справі № 904/5669/25. Витребувано з Господарського суду Дніпропетровської області справу № 904/5669/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 19.05.2026 о 12.00 год.
Згідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2026 у даній справі за апеляційною скаргою ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Кошля А.О., судді: Кучеренко О.І., Демчина Т.Ю.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 30.03.2026 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 по справі № 904/5669/25 залишено без руху. Надано скаржнику строк для усунення недоліків шляхом подання доказів сплати судового збору у розмірі 44 288,62 грн.
06.04.2026 представником апелянта подано заяву, якою було усунуто недоліки апеляційної скарги.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 07.04.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 по справі № 904/5669/25. Об`єднано в одне апеляційне провадження апеляційну скаргу комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради та апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 по справі № 904/5669/25. Розгляд справи призначено у судовому засіданні на 19.05.2026 о 12.00 год.
Скаржники - позивач та відповідач у судовому засіданні підтримали вимоги, викладені у своїх апеляційних скаргах, та просили їх задовольнити. Водночас кожен із них заперечував проти задоволення апеляційної скарги іншої сторони.
Відповідно до ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 19.05.2026 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені в апеляційному порядку
04.10.2024 сторони уклали Договір постачання природного газу № 9838-ТКЕ(24)-03 (далі Договір), за п. 1.1. якого Постачальник (Позивач) зобов`язується поставити Споживачеві (Відповідач), який є виробником теплової енергії в розумінні підпункту 1 пункту 4 Положення природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.
Відповідно до умов Договору № 9838-ТКЕ(24)-03:
1.3 У разі якщо об`єкти Споживача підключені до газорозподільних мереж, розподіл природного газу, який постачається за цим Договором, здійснює(ють) оператор(и) газорозподільних мереж, а саме: ГрМУ Дніпровська філія, з яким (якими) Споживач уклав відповідний договір (договори).
У разі, якщо об`єкти Споживача безпосередньо приєднані до газотранспортної системи, транспортування природного газу, який постачається, здійснює Оператор ГТС, з яким Споживач уклав відповідний договір.
2.1. Постачальник передає Споживачу на умовах цього Договору замовлений Споживачем обсяг (об`єм) природного газу у період з жовтня 2024 року по 30 квітня 2025 року (включно), в кількості 7 300,00000 тис. куб. метрів (сім мільйонів триста тисяч куб. м), в тому числі по місяцях.
Постачання природного газу відповідно до даного пункту Договору та реєстрація Споживача в Реєстрі споживачів здійснюється до 30.04.2025 року, відповідно до пункту 3.3 цього Договору.
2.4. Перегляд та коригування замовлених Споживачем обсягів природного газу за цим Договором може відбуватися шляхом підписання Сторонами додаткової угоди, в тому числі протягом відповідного розрахункового періоду, з урахуванням умов підпунктів 2.2.2 та 2.2.3 Договору.
Споживач зобов`язується самостійно контролювати обсяги використання природного газу і своєчасно обмежувати (припиняти) використання природного газу у разі перевищення замовлених обсягів.
3.1. Постачальник передає Споживачу у загальному потоці природний газ у внутрішній точці виходу з газотранспортної системи.
Право власності на природний газ переходить від Постачальника до Споживача в момент передачі природного газу. Після переходу права власності на природний газ Споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
3.6. Звірка фактично використаного обсягу газу за цим Договором на певну дату чи протягом відповідного розрахункового періоду, ведеться Сторонами на підставі даних комерційних вузлів обліку газу та інформації про фактично поставлений Споживачу обсяг газу згідно з даними інформаційної платформи Оператора ГТС.
5.1. Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акта/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акта/актів приймання - передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період.
У разі відсутності акта/актів приймання-передачі, фактична вартість переданого Споживачу природного газу розраховується відповідно до умов підпункту 3.5.3 пункту 3.5 цього Договору.
7.2. У разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та/або строків оплати згідно з пунктом 8.4 цього Договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
У разі наявності у виробника теплової енергії невідшкодованої заборгованості з різниці в тарифах, розрахованої та узгодженої відповідно до законодавства України, на суму заборгованості за природний газ, що еквівалентна сумі заборгованості з різниці в тарифах на відповідну дату, неустойка (штрафи, пені), інфляційні нарахування, проценти річних Постачальником не нараховуються.
13.1. Даний Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення підписів печаткою (за наявності) або з дати накладення уповноваженим представником однієї із Сторін останнього у часі кваліфікованого електронного підпису/удосконаленого електронного підпису (надалі - КЕП/УЕП), та діє до « 30» квітня 2025 р. включно, а в частині розрахунків - до повного їх виконання. Продовження або припинення Договору можливе за взаємною згодою Сторін шляхом підписання додаткової угоди до Договору.
На виконання умов Договору, Постачальник поставив Відповідачеві природний газ, що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу, підписаними Сторонами без заперечень: 
- за листопад 2024р. від 30.11.2024р. на суму 5 768 436,49 грн., на суму 483 828,67 грн., на суму 1 222 395,82 грн.;
- за грудень 2024 від 31.12.2024р. на суму 7 881 557,88 грн., на суму 692 011,40 грн., 1 939 640,33 грн.;
- за січень 2025р. від 31.01.2025р. на суму 8 848 275,38 грн., на суму 818 987,09 грн., на суму 1 851 841,72 грн.;
- за лютий 2025р. від 28.02.2025р. на суму 8 794 651,64 грн., на суму 2 562 556,30 грн., на суму 752 410,86 грн.;
- за березень 2025р. від 31.03.2025р. на суму 6 598 687,01 грн., на суму 1 958 426,08 грн., на суму 501 607,24 грн. 
Відповідач за надані послуги не розрахувався, у зв`язку з чим за останнім обліковується борг у розмірі 50 675 313,97 грн. 
На прострочений борг Відповідача Позивач, з посиланням на ст. 625 ЦК України та п.7.2. Договору, нарахував 508 343,03 грн. – 3 % річних за період з 16.01.2025 по 31.08.2025, 4 920 957,52 грн. – пені, 1 293 005,45 грн. – індексу інфляції за період з лютого 2025 року по серпень 2025 року. 
Всі нарахування проводилися окремо за кожним актом.
Наведені обставини стали причиною звернення Позивачем з позовом та є предметом спору в даній справі.
Правові підстави та норми права, застосовані судом апеляційної інстанції
Відповідно до ч. 1 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній та додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційних скарг, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи, правильність наданої їм юридичної оцінки, а також правильність застосування норм матеріального та процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування оскаржуваного рішення з огляду на таке.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договір, який в силу вимог ч. 1 ст. 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами.
До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно з положеннями статті 509 ЦК України, зобов`язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Згідно з частиною першою ст. 14 Цивільного кодексу України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором.
Частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Крім того, згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Як встановлено судом першої інстанції та свідчить з матеріалів справи, 04.10.2024 сторони уклали Договір постачання природного газу № 9838-ТКЕ(24)-03 (далі Договір), за п. 1.1. якого Постачальник (Позивач) зобов`язується поставити Споживачеві (Відповідач), який є виробником теплової енергії в розумінні підпункту 1 пункту 4 Положення природний газ, а Споживач зобов`язується прийняти його та оплатити на умовах цього Договору.
Відповідно до п. 5.1 Договору Споживач здійснює розрахунок за придбані обсяги природного газу в наступному порядку:
- 70% вартості фактично переданого відповідно до акта/актів приймання-передачі природного газу - до останнього числа місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено постачання газу;
- остаточний розрахунок за фактично переданий відповідно до акта/актів приймання - передачі природний газ - до 15-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем, в якому Споживач повинен був сплатити 70% грошових коштів за відповідний розрахунковий період. Споживач має право здійснити оплату та/або передоплату за природний газ протягом періоду поставки або до початку розрахункового періоду.
На виконання умов Договору, Позивач поставив Відповідачеві природній газ на загальну суму 50 675 313,97 грн., що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу: за листопад 2024 від 30.11.2024 на суму 5 768 436,49 грн., на суму 483 828,67 грн., на суму 1 222 395,82 грн.; за грудень 2024 від 31.12.2024 на суму 7 881557,88 грн., на суму 692 011,40 грн., 1 939 640,33 грн.; за січень 2025 від 31.01.2025 на суму 8 848 275,38 грн., на суму 818 987,09 грн., на суму 1 851 841,72 грн.; за лютий 2025 від 28.02.2025 на суму 8 794 651,64 грн., на суму 2 562 556,30 грн., на суму 752 410,86 грн.; за березень 2025 від 31.03.2025 на суму 6 598 687,01 грн., на суму 1 958 426,08 грн., на суму 501 607,24 грн., підписані сторонами без зауважень.
Враховуючи ненадання відповідачем доказів оплати наданих позивачем послуг та відсутність заперечень з боку відповідача щодо її наявності та розміру, господарським судом визнано обґрунтованою та підтвердженою матеріалами справи вимогу про стягнення 50 675 313,97 грн. основного боргу. 
Пунктом 7.2. договору постачання природного газу передбачено, що у разі прострочення Споживачем строків остаточного розрахунку згідно з пунктом 5.1 та/або строків оплати згідно з пунктом 8.4 цього Договору, Споживач зобов`язується сплатити Постачальнику 3% річних, інфляційні збитки та пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, розраховані від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
На прострочений борг Відповідача Позивач, з посиланням на ст. 625 ЦК України та п.7.2. Договору, нарахував 508 343,03 грн. – 3 % річних за період з 16.01.2025 по 31.08.2025, 4 920 957,52 грн. – пені, 1 293 005,45 грн. – індексу інфляції за період з лютого 2025 року по серпень 2025 року. 
Перевіривши розрахунки Позивача, за допомогою «Юридична інформаційно-пошукова система «Законодавство», судом першої інстанції встановлено, що розрахунок індексу інфляції, 3 % річних та пені проведено правильно.
Рішення господарського суду в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 50 675 313,97 грн, 3% річних у розмірі 508 343,03 грн за період з 16.01.2025 по 31.08.2025 та 1 293 005,45 грн. – індексу інфляції за період з лютого 2025 року по серпень 2025 року не є предметом апеляційного оскарження.
Предметом апеляційного оскарження є рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/5669/25 в частині часткового задоволення заяви про зменшення пені до стягнення до 2 460 478,76 грн. та відмови в задоволенні заяви про відстрочення виконання рішення суду по справі строком на 12 (дванадцять) місяців.
Щодо зменшення судом першої інстанції розміру пені, колегія суддів зазначає наступне.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що застосоване у частині третій статті 551 ЦК України словосполучення «суд має право» та «може бути зменшений за рішенням суду» свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Натомість вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи. Такі ж правові позиції викладено у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі № 922/1607/19 та від 04.10.2021 у справі №922/3436/20.
Колегія суддів звертає увагу, що у постанові від 05.06.2024 у справі №910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 ЦК України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів.
Відповідно до усталеної та послідовної практики Верховного Суду право суду зменшити заявлені до стягнення суми штрафних санкцій пов`язане з наявністю виняткових обставин, встановлення яких вимагає надання оцінки судом поданим учасниками справи доказам та обставинам, якими учасники справи обґрунтовують наявність підстав для зменшення штрафних санкцій, так і заперечення інших учасників щодо такого зменшення.
Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, що підлягають стягненню зі сторони, яка порушила зобов`язання, суд повинен з`ясувати, зокрема, наявність істотного перевищення розміру неустойки порівняно з розміром завданих збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є відповідний випадок винятковим.
Така оцінка здійснюється з урахуванням інтересів сторін, що заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язання, причин його невиконання або неналежного виконання, тривалості прострочення, співмірності розміру пені наслідкам порушення, а також поведінки боржника, зокрема щодо вжиття заходів до усунення порушення та його наслідків.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово наголошував, що визначення конкретного розміру, на який підлягають зменшенню штрафні санкції, належить до дискреційних повноважень суду.
Водночас, реалізуючи такі повноваження відповідно до статті 551 Цивільного кодексу України, суд повинен керуватися загальними засадами цивільного законодавства, передбаченими статтею 3 цього Кодексу, зокрема принципами справедливості, добросовісності та розумності, забезпечуючи баланс інтересів сторін.
При цьому з урахуванням вимог статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд має дослідити всі обставини справи, що мають юридичне значення, зокрема: ступінь вини боржника, його дії, спрямовані на належне виконання зобов`язання, ступінь фактичного виконання зобов`язання, майновий стан сторін, а також інші їх інтереси, включаючи поведінку кредитора.
Водночас, з огляду на компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності, суд не повинен допускати фактичного звільнення боржника від сплати штрафних санкцій без наявності належних правових підстав.
Колегія суддів також враховує, що положення статті 551 Цивільного кодексу України щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій мають усталений характер у правозастосовній практиці, що підтверджується послідовною та сталою практикою Верховного Суду.
Зокрема, об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням статті 233 ГК України і частині третій статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі №911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), до якого суд має право її зменшити.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права (такий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 19.01.2024 у справі N 911/2269/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2024 у справі N 911/952/22).
При цьому, колегія суддів відзначає, зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі статті 625 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2024 року у справі № 910/14524/22).
Наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься і в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 у справі №7-рп/2013).
При вирішенні питання про можливість зменшення неустойки суд також повинен брати до уваги не лише майновий стан боржника, але й майновий стан стягувача, тобто врахувати інтереси обох сторін.
Приймаючи рішення про зменшення неустойки, суд також повинен виходити із того, що одним із завдань неустойки є стимулювання належного виконання договірних зобов`язань, при цьому надмірне зменшення розміру пені фактично нівелює мету існування неустойки як цивільної відповідальності за порушення зобов`язання, що, у свою чергу, може розцінюватися як спосіб уникнення відповідальності та призведе до порушення балансу інтересів сторін.
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.08.2024 у справі №910/14265/23, від 29.08.2024 у справі № 910/14264/23 та від 24.09.2024 у справі № 915/1037/23 у подібних правовідносинах.
Чинним законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій. Тому таке питання вирішується господарським судом згідно зі статтею 86 ГПК України, тобто за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
В силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора
Законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. При цьому визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Колегія суддів зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині повної та своєчасної оплати поставленого природного газу.
З огляду на правову природу неустойки та її стимулюючу функцію щодо забезпечення належного виконання договірних зобов`язань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 50 % та не вбачає підстав для зміни такого висновку.
У контексті спірних правовідносин суд першої інстанції, всебічно та об`єктивно оцінивши обставини справи, врахував характер допущеного відповідачем порушення договірних зобов`язань, надав належну оцінку доказам у їх сукупності, забезпечив баланс інтересів сторін та, керуючись загальними засадами цивільного законодавства, визначеними статтею 3 ЦК України, а саме принципами справедливості, добросовісності та розумності, взяв до уваги такі обставини:
– відсутність доказів завдання позивачу збитків унаслідок порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань;
– те, що відповідач є підприємством комунальної форми власності, основним видом діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря, при цьому він не має можливості впливати на цінову політику у сфері надання послуг з постачання теплової енергії та використовує природний газ для забезпечення потреб споживачів, значну частину яких становлять громадяни, бюджетні установи та організації;
– те, що заявлена до стягнення пеня у розмірі 4 920 957,52 грн у сукупності з 3 % річних та інфляційними втратами є надмірною та неспівмірною з характером допущеного порушення, а її стягнення у повному обсязі становитиме для відповідача надмірний фінансовий тягар в умовах його господарської діяльності.
З урахуванням наведеного та майнових інтересів обох сторін господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені на 50 %.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів також враховує, що можливість стягнення кредитором надмірних сум неустойки спотворює її правову природу, оскільки із засобу стимулювання належного виконання зобов`язання вона перетворюється на непропорційний тягар для боржника та джерело невиправданого збагачення кредитора. Такий правовий висновок неодноразово висловлювався Верховним Судом, зокрема у постанові від 17.10.2023 у справі № 913/162/22.
Оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням та забезпечивши розумний баланс інтересів сторін, суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для зменшення розміру пені на 50 %, у зв`язку з чим до стягнення підлягає 2 460 478,76 грн.
Отже, суд першої інстанції, діючи з урахуванням принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, правомірно зменшив розмір неустойки до розумного та співмірного рівня.
Посилання апелянта - Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на обов`язковість виконання договірних зобов`язань, положення статей 549, 551, 611, 625 ЦК України та відсутність залежності виконання відповідачем своїх обов`язків від розрахунків кінцевих споживачів не спростовують права суду у виняткових випадках зменшити розмір неустойки відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України.
Наведені в апеляційній скарзі обставини щодо стратегічного значення позивача для економіки держави, покладення на нього спеціальних обов`язків на ринку природного газу, збільшення кількості споживачів під час воєнного стану, а також фінансового стану товариства були предметом дослідження суду, однак самі по собі не виключають можливості зменшення розміру штрафних санкцій та не свідчать про неправомірність висновків місцевого господарського суду.
При цьому колегія суддів враховує, що суд першої інстанції не звільнив відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов`язання, а лише зменшив розмір пені до рівня, який відповідає принципам справедливості, добросовісності, розумності та пропорційності, залишивши до стягнення 2 460 478,76 грн пені, а також інші передбачені законом компенсаційні нарахування.
Доводи апелянта про те, що судом не було враховано майновий стан позивача, колегія суддів також відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції здійснив оцінку інтересів обох сторін спору та навів мотиви, з яких дійшов висновку про неспівмірність заявленої до стягнення пені наслідкам допущеного порушення.
Фактично наведені в апеляційній скарзі Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдінг» аргументи спрямовані на переоцінку встановлених судом обставин та не містять належних і достатніх підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права або порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені.
Разом з тим, колегія апеляційного господарського суду відхиляє доводи скаржника - Комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради щодо наявності підстав для зменшення розміру пені на 90% з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції врахував наведені відповідачем обставини, зокрема його статус підприємства комунальної форми власності, особливості здійснення діяльності у сфері теплопостачання, соціальну значущість наданих послуг, відсутність доказів заподіяння позивачу збитків, а також наявність складного фінансового становища підприємства. Саме з урахуванням зазначених обставин суд дійшов висновку про необхідність зменшення розміру пені на 50 %.
Разом з тим колегія суддів не вбачає підстав вважати, що наведені відповідачем обставини свідчать про необхідність зменшення пені саме на 90 %.
Посилання скаржника на арешт рахунків у межах виконавчого провадження, наявність інших судових рішень про стягнення заборгованості, збитковість діяльності підприємства, значний розмір дебіторської заборгованості споживачів та дію мораторію на підвищення тарифів не спростовують факту тривалого невиконання відповідачем взятих на себе договірних зобов`язань та не можуть повністю перекладати негативні наслідки господарської діяльності боржника на кредитора.
Колегія суддів також враховує, що фінансові труднощі суб`єкта господарювання, збитковість його діяльності, наявність інших боргових зобов`язань або недостатність коштів не звільняють останнього від відповідальності за порушення грошового зобов`язання та самі по собі не можуть вважатися безумовними підставами для максимального зменшення штрафних санкцій.
Крім того, заявлена відповідачем вимога про зменшення пені на 90 % фактично призвела б до істотного нівелювання погодженої сторонами відповідальності за порушення умов договору та не забезпечувала б належного балансу інтересів сторін.
Суд апеляційної інстанції враховує, що місцевим господарським судом уже було здійснено істотне зменшення розміру пені — удвічі, що є значним пом`якшенням відповідальності відповідача та достатньою мірою враховує наведені ним обставини. Водночас підстав для подальшого зменшення пені до 492 095,75 грн матеріали справи не містять.
Щодо відстрочення виконання рішення колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі ст.238 Господарського процесуального кодексу України у разі необхідності у резолютивній частині також вказується, зокрема, про надання відстрочки або розстрочки виконання рішення.
Статтею 331 ГПК України передбачено порядок вирішення питання про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, зміна способу та порядку виконання судового рішення.
Так, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.
Частиною 3 статті 331 Господарського процесуального кодексу України передбачено, зокрема, що підставою для відстрочки або розстрочки виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Положеннями ч.ч. 4, 5 ст. 331 Господарського процесуального кодексу визначено, що при вирішенні питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: ступінь вини Відповідача у виникненні спору; стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Розстрочення та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.
Вказана норма визначає процесуальну можливість вирішення питань, пов`язаних із проблемами, що виникають під час виконання рішення господарського суду. У процесі виконання рішення ймовірне виникнення обставин, що ускладнюють виконання чи роблять його неможливим.
При цьому згоди сторін на вжиття заходів, передбачених ст.331 ГПК України, ця норма не вимагає, і господарський суд законодавчо обмежений конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення, який не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення.
Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15.03.2018 у справі № 910/8153/17, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення; щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.
При цьому, положення Господарського процесуального кодексу України не містять визначеного переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи ускладнюють його виконання. Тому суд повинен оцінити докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 86 такого Кодексу. Відповідно до вказаної статті господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.
В Господарському процесуальному кодексі України та Законі України «Про виконавче провадження» не встановлений вичерпний перелік обставин, що ускладнюють або роблять неможливим виконання рішення, і на підставі яких суд може прийняти рішення про надання відстрочення, тому суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини. Таким чином, законодавець у будь-якому випадку пов`язує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з об`єктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення. У рішенні Європейського суду з прав людини від 17.05.2005 «Чижов проти України» зазначено, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці, а затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається відповідно до параграфу 1 статті 6 Конвенції.
Отже, необхідною умовою задоволення заяви про надання відстрочки виконання рішення суду, є з`ясування факту дотримання балансу інтересів сторін з врахуванням незначної затримки у виконанні рішення суду через непорушність сутності права, яке захищається пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (рішення ЄСПЛ у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії», заява № 22774/93, пункт 74). За практикою Європейського суду з прав людини в окремих справах проти України, короткі затримки, менші ніж один рік, не вважаються настільки надмірними, щоб піднімати питання про порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (ухвала ЄСПЛ від 07.10.2003 у справі «Корнілов та інші проти України», заява № 36575/02). Надання відстрочення виконання рішення суду є виключним заходом, який має застосовуватись лише за наявності поважних причин та при найменшій шкоді кредитору.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги КП «Жилсервіс-Дніпро» ДМР щодо наявності підстав для відстрочення виконання рішення суду на 12 місяців.
Твердженнями скаржника про те, що суд першої інстанції не надав оцінки всім наведеним ним обставинам та доказам є безпідставними, оскільки зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що місцевим господарським судом були досліджені доводи відповідача щодо його фінансового стану, особливостей діяльності підприємства теплопостачання, наявності дебіторської заборгованості споживачів, впливу воєнного стану на господарську діяльність підприємства та інших обставин, на які посилається скаржник. Сам по собі факт того, що суд не погодився з оцінкою відповідача щодо значення таких обставин, не свідчить про порушення вимог статті 236 ГПК України.
Посилання апелянта на відсутність можливості впливати на тарифну політику, дію мораторію на підвищення тарифів, низький рівень розрахунків кінцевих споживачів та значний обсяг дебіторської заборгованості не можуть бути визнані достатніми підставами для відстрочення виконання судового рішення. Зазначені обставини характеризують особливості господарської діяльності відповідача та умови її здійснення, однак не свідчать про об`єктивну неможливість виконання рішення суду.
При цьому колегія суддів враховує, що ризик неналежного виконання грошових зобов`язань контрагентами, недостатність надходження коштів від споживачів послуг та інші фінансові ризики належать до сфери господарської діяльності самого підприємства і не можуть бути покладені на кредитора. Учасник господарських правовідносин несе ризики здійснення власної підприємницької діяльності та не вправі перекладати негативні наслідки діяльності своїх контрагентів на іншу сторону договору.
Доводи скаржника про існування у минулому арештів банківських рахунків у межах інших виконавчих проваджень, а також про необхідність виконання інших судових рішень на користь позивача свідчать лише про наявність у відповідача інших невиконаних грошових зобов`язань та не підтверджують існування виняткових обставин, які б унеможливлювали виконання рішення у цій справі.
Так само не можуть бути визнані достатніми підставами для відстрочення посилання апелянта на збитковість діяльності підприємства, відсутність вільних коштів на рахунках та особливий правовий режим майна, закріпленого за підприємством на праві господарського відання. Сам по собі складний фінансовий стан боржника не є безумовною підставою для відстрочення виконання судового рішення, оскільки інше призводило б до необґрунтованого обмеження прав стягувача на своєчасне отримання присуджених йому коштів.
Колегія суддів також відхиляє доводи апелянта щодо існування загрози банкрутства підприємства, можливого ускладнення проходження опалювального сезону та виникнення негативних соціально-економічних наслідків для територіальної громади. Зазначені твердження мають переважно припущений характер та не підтверджені належними і достатніми доказами. Матеріали справи не містять доказів порушення щодо відповідача справи про банкрутство, наявності реальної загрози припинення його діяльності або неминучості настання наслідків, на які посилається скаржник.
Крім того, відповідач не надав суду доказів того, що у разі надання відстрочення строком на 12 місяців він матиме реальну можливість виконати рішення суду після закінчення такого строку. Відсутні також будь-які обґрунтовані розрахунки, графіки погашення заборгованості чи інші докази, які б свідчили про поліпшення фінансового стану підприємства у майбутньому.
Колегія суддів враховує і те, що спірний договір був укладений вже після запровадження воєнного стану в Україні. Отже, відповідач, вступаючи у договірні правовідносини, усвідомлював економічні умови здійснення своєї діяльності та пов`язані з ними ризики, у тому числі ризики належного виконання прийнятих на себе грошових зобов`язань.
Водночас надання відстрочення виконання рішення на 12 місяців призвело б до подальшого порушення балансу інтересів сторін, оскільки позивач був би фактично позбавлений можливості користуватися належними йому коштами протягом додаткового тривалого періоду часу без належної компенсації наслідків такого користування.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відстрочення виконання рішення суду, а доводи апеляційної скарги Комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради в цій частині вважає необґрунтованими та такими, що не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/5669/25 є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним і всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, та з наданням належної правової оцінки зібраним у справі доказам.
У справі «Руїз Торіха проти Іспанії», ЄСПЛ вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів Скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 р.).
Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі суд дійшов висновку, що Скаржникам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
З огляду на приписи ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини від 23.02.2006 р.» Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав належну оцінку наявним доказам і правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а відтак підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення не вбачається.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 276 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів Центрального апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/5669/25 прийняте з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим апеляційні скарги Комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро». Дніпровської міської ради та Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» задоволенню не підлягають.
Вирішення питання щодо розподілу судових витрат
Відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 37853,30 грн покладаються на КП «Жилсервіс-Дніпро» Дніпровської міської ради; у розмірі 44 288,62 грн покладаються на ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг».
Керуючись ст. ст.129, 269, 270, 275-284, 331 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу комунального підприємства «Жилсервіс-Дніпро». Дніпровської міської ради та апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз Трейдинг» на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/5669/25– залишити без задоволення. 
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 05.03.2026 у справі № 904/5669/25 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 287 - 289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складений 15.06.2026.
Головуючий суддя А.О. Кошля

Суддя Т.Ю. Демчина

Суддя О.І. Кучеренко