УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №935/2811/24 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О. 
Категорія 68 Доповідач Борисюк Р. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Борисюка Р.М.,
суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,
з участю секретаря 
судового засідання Лугини О.С., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 935/2811/24 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна колишнього подружжя,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 – адвоката Могильницької Ірини Михайлівнина рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Василенка Р.О. у місті Коростишеві,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила:
- визнати спільною сумісною власністю позивачки та відповідача наступне майно: автомобіль «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, автомобіль «CHEVROLET BOLT EV», 2017 р.в., житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,0457 га, з кадастровим номером 1822583009:07:001:0301, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- визнати за позивачкою та відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,0457 га, з кадастровим номером 1822583009:07:001:0301, які знаходяться за адресою: по АДРЕСА_1 ;
- стягнути із відповідача на користь позивачки грошові кошти в сумі 1/2 середньої ринкової вартості відчужених транспортних засобів: автомобіля «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, автомобіля «CHEVROLET BOLT EV», 2017 р.в.
Позов мотивувався тим, що з 01 липня 2010 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області 05 березня 2024 року.
Вказувала, що вона з відповідачем не можуть дійти згоди щодо поділу спільного нажитого майна, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутися до суду. 
У період перебування у шлюбі сторони набули спільне майно, а саме: житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,0457 га, к.н. 1822583009:07:001:0301, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 та два транспортні засоби: «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3600 куб см, тип кузова седан і автомобіль «CHEVROLET BOLT EV», 2017 року випуску, номер НОМЕР_1 , потужність двигуна НОМЕР_2 . Зазначені транспортні засоби були відчужені відповідачем.
У зв`язку з цим, з урахуванням положень статей 60, 70 СК України, вважає за доцільним поділити між ними як колишнім подружжям спільне сумісне майно по 1/2 частці кожному. При цьому оскільки відповідач продав два автомобілі без її згоди при здійсненні поділу просить врахувати їх вартість при стягненні грошової компенсації.
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 вересня 2025 року позов задоволено частково.
Не погоджуючись із судовим рішенням, представник ОСОБА_2 – адвокат Могильницька І.М. подала апеляційну скаргу, де просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також просить стягнути з позивача судові витрати.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним та таким, що ухвалене за невідповідності висновків, викладених у оскаржуваному рішенні, обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права.
Зазначала, що після розірвання шлюбу сторони погодили порядок поділу спільного майна подружжя, а саме: автомобілів «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, « CHEVROLET BOLT EV», 2017 року випуску, житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,0457 га, кадастровий номер 18225830009:07:001:0301, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
Згідно із домовленістю між колишнім подружжям сторін у власності ОСОБА_2 залишається житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,0457 га, кадастровий номер 18225830009:07:001:0301, які знаходяться по АДРЕСА_1 , а також зареєстрований на відповідача автомобіль «CADILLAC CTS», 2008 року випуску.
ОСОБА_1 залишається власником автомобіля «CHEVROLET BOLT EV», 2017 року випуску. А також, за домовленістю згідно договору дарування до доньки сторін - ОСОБА_3 , яка після розірвання шлюбу залишилась із Позивачем, переходить право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка була особистою приватною власністю відповідача. 
Дарування квартири доньці, сторони погодили в якості компенсації позивачу її частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку кадастровий номер 18225830009:07:001:0301, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
На підтвердження цієї домовленості приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Мошковською З.І. було посвідчено договір дарування між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_1 .
Отже, сторони вже домовилися про поділ спільного майна та реалізувати його відповідно до домовленості, але позивачка звертаючись до суду фактично змінює угоду про поділ майна, яка була погоджена обома сторонами та виконана відповідачем.
Крім того, на момент розірвання шлюбу у власності позивачки перебував автомобіль «Chevrolet Bolt EV», 2017 року, а у власності відповідача автомобіль «CADILLAC CTS», 2008 року випуску. 
ОСОБА_2 автомобіль «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, був відчужений 20 березня 2024 року, а позивачка відчужила автомобіль «CHEVROLET BOLT EV», 2017 року випуску 01 жовтня 2024 року. 
Продаж автомобіля позивачки був здійснений ОСОБА_2 від імені ОСОБА_1 на підставі довіреності, посвідченої 30 квітня 2024 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Мошковською З. І., тобто від імені та в інтересах позивачки.
Вважає, що судом першої інстанції було зроблено помилковий висновок про те, що оскільки відповідачем не було надано доказів того, що кошти від продажу авто позивача були використані в інтересах сім`ї – саме на відповідача, який діяв згідно довіреності позивача, покладається обов`язок компенсувати ОСОБА_1 1/2 вартості її авто.
Разом з цим, представник ОСОБА_4 зауважує, що режим спільної сумісної власності дійсно не припинився з моментом розірвання шлюбу. Проте, не було враховано той факт, що позивачка вже після розірвання шлюбу надала відповідачу довіреність від її імені вчиняти правочини з її майном, тому правочин був вчинений з її згоди.
Стверджує, що оскільки судом встановлювалась доля коштів, отриманих від продажу авто позивача, слід зауважити що до даних правовідносини слід застосовувати не норми сімейного права щодо поділу майна подружжя, а цивільно-правові норми щодо інституту представництва.
Вказує, що транспортний засіб позивача був відчужений не тільки з її на те згоди, висловленої шляхом видачі довіреності, а й в її інтересах, тому вартість транспортного засобу «CHEVROLET BOLT EV», 2017 року випуску, повинна бути врахована при поділі майна подружжя, як майно, яке при поділі залишилось у позивача.
У відзиві представник позивачки – адвокат Ленський І.О. апеляційну скаргу не визнав, вважає її необґрунтованою, а рішення місцевого суду таким, що відповідає вимогам закону, і просить залишити його в силі.
У судовому засіданні ОСОБА_2 та його адвокат Могильницька І.М. апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити і надали пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.
Представник позивачки ОСОБА_5 скаргу не визнав, просив відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін. Також він надав пояснення, які відповідають змісту поданого ним відзиву на апеляційну скаргу.
Належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у її відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що спірне майно набуте у період перебування сторін у шлюбі, тому підлягає поділу як спільне сумісне майно, з урахуванням положень статті 70 СК України. 
Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду мотивуючи таким.
Судом встановлено та досліджено матеріалами справи, що рішенням Коростишівського районного суду у справі №935/203/24 від 05 березня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 01 липня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Коростишівського районного управління юстиції Житомирської області, було розірвано (а.с. 6).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22 січня 2024 року, відповідач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку №560 від 04.04.2020 року є власником житлового будинку, загальною площею 80,6 кв.м, що за адресою: АДРЕСА_1 . 
Також на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки №561 від 04.04.2020 року він є власником земельної ділянки, з кадастровим номером 1822583009:07:001:0301, за цією ж адресою (а.с. 8-10).
Згідно змісту копії довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 25 січня 2024 року, вартість зазначеного вище житлового будинку становить 497 604 грн, а вартість земельної ділянки - 135 597, 59 грн (а.с. 11-12).
Відповідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 власником автомобіля марки «CHEVROLET BOLT EV», д.н.з. НОМЕР_4 є ОСОБА_1 (а.с. 39).
ОСОБА_2 є власником автомобіля марки «CADILLAC CTS», д.н.з НОМЕР_5 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а.с. 54).
Згідно копії відповіді регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Житомирській області від 24 вересня 2024 року, ОСОБА_2 16 грудня 2011 року зареєстровано автомобіль марки «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, який 20 березня 2024 року перереєстрований на нового власника по договору укладеному у ТСЦ від 20 березня 2024 року (який є предметом спору), а також 03 лютого 2015 року зареєстровано автомобіль марки «Nissan Primastar» 2008 р.в. який 27 лютого 2021 року перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу (СГ) від 21 листопада 2017 року.
За позивачкою ОСОБА_1 17 липня 2012 року був зареєстрований автомобіль марки «Renault Master», 2007 р.в., який 08 жовтня 2022 року перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу (СГ) від 08 жовтня 2022 року. 
Також за нею 03 грудня 2021 року зареєстрований автомобіль «CHEVROLET BOLT EV», 2017 р.в. (який є предметом спору) (а.с. 14).
Встановлено, що 30 квітня 2024 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Мошковською З.І. видано позивачці ОСОБА_1 довіреність, якою остання уповноважила відповідача ОСОБА_2 експлуатувати та розпоряджатися (продати, обміняти, здати в оренду, тощо) належним позивачу транспортним засобом марки «CHEVROLET BOLT EV», д.н.з. НОМЕР_4 (а.с. 65).
Також з копії відповіді регіонального сервісного центру Головного сервісного центру МВС в Житомирській області від 16 жовтня 2024 року убачається, що за договором купівлі-продажу транспортного засобу від 01 жовтня 2024 року автомобіль «CHEVROLET BOLT EV», 2017 р.в. відповідач ОСОБА_2 , який діяв від імені позивача ОСОБА_1 , продав гр. ОСОБА_6 даний транспортний засіб, його вартість складає 280 000 грн (а.с. 25-26).
Згідно висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження № 22 від 26 вересня 2024 року, середньо-статистична вартість автомобіля марки «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3464 м3, тип кузова- бензин, станом на 20 березня 2025 року, без урахування технічного стану, з урахуванням середнього статистичного пробігу становила 509 130 грн (а.с. 17-18).
Згідно копії висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження № 3231 від 22 листопада 2024 року вартість автомобіля марки «CHEVROLET BOLT EV», 2017 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 , кузов № НОМЕР_7 станом на 01 жовтня 2024 року становила 562 994,42 грн (а.с. 36-38).
Відповідно копії висновку експерта транспортно-товарознавчого дослідження № 3232 від 22 листопада 2024 року, вартість автомобіля марки «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_8 станом на 22 березня 2024 року становила 313 744,34 грн (а.с.50-53).
Із висновку експерта Житомирського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру МВС України за результатом проведення судової товарознавчої експертизи від 04 червня 2025 року №СЕ-19/106-25/9496-АВ убачається, що середня ринкова вартість автомобіля марки «CADILLAC CTS», 2008 року випуску, об`єм двигуна 3464 м3, тип кузова-бензин, станом на 20 березня 2024 року без урахуванням технічного стану з урахуванням середньостатистичного пробігу становила 509 130 грн (а.с. 110-114).
Судом також встановлено, що 29 березня 2024 року між ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах малолітньої доньки сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено договір дарування квартири, що за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 67).
Вказана квартира належала відповідачу на підставі договору дарування квартири посвідченого приватним нотаріусом Коростишівського районного нотаріального округу Житомирської області Самойленком А.Г. 16 лютого 2009 року реєстровий №160 (а.с. 65).
Правовідносини, які склалися між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України.
Відповідно до вимог частини 3 статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно частини 1 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, придбане нею чи ним за час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто.
У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.
Відповідно до частин 1, 2 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11).
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України).
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17.
Із матеріалів справи убачається, що між сторонами до розірвання шлюбу чи після його розірвання відсутній нотаріально посвідчений договір про поділ належного на праві спільної сумісної власності спірного майна, а саме: житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельної ділянки з кадастровим номером 1822583009:07:001:0301, за цією ж адресою та двох автомобілів.
Крім того, матеріали справи не містять жодних доказів про існування письмових домовленостей між позивачкою та відповідачем щодо поділу майна подружжя.
Доводи апеляційної скарги щодо існування зазначеної домовленості щодо порядку поділу спільного майна подружжя підтвердила в судовому засіданні в суді першої інстанції свідок ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки покази не є достатніми і не містять відомостей про обставини, що підлягають доказуванню.
Крім того, ОСОБА_7 є колишньою сусідкою подружжя, та не може володіти всією інформацією що відбувалося в сім`ї сторін, а тому колегія суддів дійшла висновку, що покази свідка не є належним та допустимим доказом укладання подружжя договору про поділ спільного майна.
Договір дарування від 29 березня 2024 року відповідачем особистого майна (квартири) на користь доньки для поділу майна колишнього подружжя не має юридичного значення, оскільки позивач не є стороною цього договору. Так, як набувачем квартири за вказаним договором є донька сторін, а не ОСОБА_1 . Тому цей договір не може впливати на поділ спільного майна, набутого сторонами у шлюбі.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі, відомостей про те, що таке майно придбано за особисті кошти одного із подружжям відсутні, тому таке майно підлягає поділу як спільне сумісне майно з урахуванням положень статті 70 СК України. 
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову в частині визнання за позивачкою та відповідачем по частині за кожним права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1822583009:07:001:030, розташовану в АДРЕСА_1 , та житлового будинку, розташовану за цією ж адресою.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 вказала, що транспортні засоби марки «CADILLAC CTS», д.н.з НОМЕР_5 , 2008 року випуску та марки «CHEVROLET BOLT EV», д.н.з. НОМЕР_4 , 2017 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, а тому просила визнати між сторонами вище зазначені автомобілі спільною сумісною власністю подружжя.
І приймаючи до уваги, що ці автомобілі відчужені відповідачем після розірвання шлюбу, просила стягнути із ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі , виходячи із середньої ринкової вартості вказаних автомобілів.
Колегія суддів зауважує, що позивачка обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належних їй частин у спільному майні - автомобілів, що узгоджується з положеннями частини другої статті 16 ЦК України.
Так, у постанові від 22 вересня 2022 року у справі №125/2157/19 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що транспортний засіб позивачки був відчужений не тільки з її на те згоди, висловленої шляхом видач довіреності, а в її інтересах, тому вартість транспортного засобу «CHEVROLET BOLT EV», 2017 року випуску повинна бути врахована при поділі майна подружжя, як майно, яке при поділі залишилось у позивача є необґрунтованими.
Зокрема, надання позивачкою відповідачу довіреності, не підтверджує досягнення сторонами домовленості про поділ майна, оскільки надання такої довіреності є одностороннім правочином, натомість договір поділу майна є двостороннім правочином.
Крім того, відповідачем не надано суду будь-яких доказів щодо передачі його колишній дружині коштів чи їх частини, отриманих від реалізації цього автомобіля.
Приймаючи до уваги висновок судового експерта Житомирського науково-дослідного експертного-криміналістичного центру МВС України за результатом проведення судової товарознавчої експертизи від 04.06.2025 №СЕ-19/106-25/9496-АВ та висновок експерта транспортно-товарознавчого дослідження № 3231 від 22 листопада 2024 року щодо середньої ринкової вартості зазначених вище транспортних засобів, колегія суддів погоджується із з визначеним судом розміром грошової компенсації, які підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки.
Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скарзі, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди апелянта з висновками щодо їх оцінки.
Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими, а рішення суду є законним та ґрунтується на встановлених обставинах справи.
За приписами пункту 1 частини 1 стаття 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду – без змін.
Щодо витрат на правничу допомогу колегія суддів зазначає наступне.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).
Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Частиною 4 статті 137 ЦПК України також передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони або публічним інтересом до справи.
У позовній заяві було зазначено, що попередній розмір судових витрат, які вона планує понести у зв`язку з розглядом справи, становить 11 500, 00 грн.
Як убачається із матеріалів справи позивачкою наданий ордер про надання правничої допомоги (а.с. 16), договір про надання правничої допомоги від 20 вересня 2024 року (а.с. 129-131) та розрахунок вартості правової допомоги адвоката за період з вересня 2024 року до серпня 2025 року (а.с. 132).
Крім того, на підтвердження оплати гонорару адвоката долучено квитанції прибуткового касового ордеру від 20 вересня 2024 року №83 на суму 7000 грн та від 18 серпня 2025 року № 74 на суму 4 500 грн (а.с. 132 зворот). 
Вирішуючи питання про стягнення із відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем при розгляді цієї справи в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що місцевий суд надав належну правову оцінку наданих доказів витрат у їх сукупності, врахував визначений договором порядок визначення оплати наданих послуг, оцінив обсяг наданих послуг та їх реальність, а також співмірність вартості послуг із складністю справи і змістом цих послуг та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 11 500,00 грн.
Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Приймаючи до уваги, що у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.
Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Могильницької Ірини Михайлівнизалишити без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 11 вересня 2025 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено: 14 травня 2026 року.