ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

12 червня 2026 року	Справа №160/6906/26 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Луніної О.С., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Керівника Самарівської окружної прокуратури Мамона Олексія Євгеновича в інтересах держави в особі Відділу культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради до Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії, -
ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Керівника Самарівської окружної прокуратури Мамона Олексія Євгеновича в інтересах держави в особі Відділу культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради до Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, яка полягає у не укладенні з Відділом культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради Дніпропетровської області охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку археології місцевого значення курганний могильник, охоронний номер 4369Дп, розташований на території Губиниської селищної об`єднаної територіального громади Самарівського району Дніпропетровської області на умовах і в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768;
- зобов`язати Дніпропетровську обласну державну адміністрацію - обласну військову адміністрацію протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Відділом культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради Дніпропетровської області охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку археології місцевого значення курганний могильник, охоронний номер 4369Дп, розташований на території Губиниської селищної об`єднаної територіального громади Самарівського району Дніпропетровської області на умовах і в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768.
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що курганний могильник (охоронний № 4369-Дп) розташований в межах земельних ділянок з кадастровими номерами 1223281500:01:036:0418, 1223281500:01:038:0430, 1223281500:01:038:0737, 1223281500:01:036:0416, на території Вільненського старостинського округу Губиниської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, який взято на державний облік відповідно до рішення Дніпропетровського обласного виконавчого комітету від 16.04.1987 № 180 «Про взяття на облік та під державну охорону пам`яток історії та культури області». та занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, як пам`ятку археології національного значення. Власником курганного могильника є Дніпропетровська обласна державна адміністрація. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір. Однак відповідачем, всупереч вимогам чинного законодавства не укладено охоронні договори пам`яток, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.03.2026 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
20.04.2026 до суду надіслано відзив відповідача у справі, в якому останній заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що курганний могильник (охоронний №4369-Дп) був взятий на облік ще у 1987 році, тривалий час розташовувався в межах земельних ділянок, які перебували у приватній власності фізичних осіб та використовувався на підставі договорів оренди сільськогосподарським підприємством, і лише у 2025 році відповідні частини земельних ділянок були вилучені з приватного користування та фактично повернуті у державну власність При цьому прокурором прямо зазначено, що облікова документація на пам`ятку відсутня, охоронний договір не укладено, суб`єкт, який здійснює повноваження власника від імені держави, фактично не визначений. Отже, станом на момент звернення до суду відсутні будь-які належні докази того, що саме Облдержадміністрація набула повноважень власника щодо спірного об`єкта, отримала його у сферу управління чи уповноважена укладати охоронний договір від імені держави. Зазначає, про помилковість тверджень позивача щодо ототожнення власника земельної ділянки та власника пам`ятки археології призводить до безпідставного визначення суб`єкта, на якого покладається обов`язок укладення охоронного договору. Отже, у спірних правовідносинах відсутній належним чином визначений суб`єкт, який здійснює повноваження власника від імені держави, відсутні докази передачі об`єкта до сфери управління Дніпропетровської обласної державної адміністрації, не встановлено користувача пам`ятки у розумінні законодавства про охорону культурної спадщини. За таких обставин відсутня ключова передумова для застосування положень Порядку №1768 - наявність визначеного суб`єкта, на якого може бути покладено обов`язок укладення охоронного договору.
22.04.2026 від прокуратури до суду надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказує, що з контексту ч. 5 ст. 122 ЗК України, ст. ст. 179, 181, 183, 187 ЦК України, ч. 6 ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» вбачається належність земельних ділянок та розташованої на них пам`ятки археології до неподільних нерухомих об`єктів державної власності, розпорядження якими здійснює виключно обласна державна адміністрація. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховний Суд викладеною у постанові від 16.09.2025 у справі №420/8947/24, відповідно до якої, обов`язок укладення охоронного договору визначається не формою власності на земельну ділянку, а правовим статусом власника пам`ятки археології.
24.04.2026 до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив, відповідно до яких відповідач наполягає, що повноваження власника щодо об`єктів державної власності реалізуються виключно через визначені законом суб`єкти управління, які повинні бути прямо уповноважені на здійснення таких функцій, зокрема шляхом прийняття відповідних рішень Кабінетом Міністрів України або уповноваженим органом.
Відтак, відсутність визначеного суб`єкта управління свідчить про відсутність належної реалізації державою прав власника щодо пам`ятки археології – кургану. Крім того, прокурором не доведено делегування Відповідачу повноважень власника, окрім доводів, які зводяться до ототожнення власника земельної ділянки із власником пам`ятки археології. Однак, вказані твердження прокурора, спростовуються постановою Верховного Суду від 16.09.2025 у справі № 420/8947/24, а саме укладення охоронного договору здійснюється уповноваженим державним органом від імені держави, незалежно від того, хто є власником чи користувачем земельної ділянки. У свою чергу, відсутні будь-які рішення Кабінету Міністрів України чи інших уповноважених органів щодо передачі відповідного об`єкта у сферу управління Облдержадміністрації.
05.05.2026 від прокуратури до суду надійшли додаткові пояснення у справі, в яких прокуратура наполягає на тому, що пам`ятки археології нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані, оскільки знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні; правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом № 1805-III не може перебувати в приватній чи комунальній власності. Відмінність у фактичних обставин зазначеної справи не впливає на застосування фундаментального правового принципу єдності правового режиму пам`ятки археології та земельної ділянки під нею.
Відтак Дніпропетровська ОДА є уповноваженим державним органом на розпорядження землею державної власності та пам`яткою археології місцевого значення - курган, охоронний номер 4369-Дп, що розташований на території на території Губиниської селищної об`єднаної територіального громади Самарівського району Дніпропетровської області.
29.05.2026 від відповідача надійшли додаткові документи по справі.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.06.2026 року у задоволенні клопотання Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації про розгляд справи №160/6906/26 за правилами загального позовного провадження в адміністративній справі за позовом Керівника Самарівської окружної прокуратури Мамона Олексія Євгеновича в інтересах держави в особі Відділу культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради до Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Справа розглядається судом в порядку спрощеного провадження за приписами статті 262 Кодексу адміністративного судочинства України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення позову по суті, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що пам`ятка археології - курганний могильник (охоронний №4369-Дп), утворений у період ІІІ–І тис. до н.е., була відкрита у 1982 році археологом ОСОБА_1 та взята на державний облік відповідно до рішення Дніпропетровського обласного виконавчого комітету від 16.04.1987 № 180 «Про взяття на облік та під державну охорону пам`яток історії та культури області».
Відповідно до додатку до цього рішення, за № 1554 обліковано вказаний курганний могильник як об`єкт археологічної спадщини місцевого значення. Розташований на відстані 1,9 км на південь від центру населеного пункту, західніше автодороги Вільне - Самар.
На теперішній час вказаний об`єкт культурної спадщини внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка археології місцевого значення на підставі наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 05.07.2023 № 366.
Відповідно до інформації з ДЗК курганний могильник (охоронний № 4369-Дп) розташований в межах земельних ділянок з кадастровими номерами 1223281500:01:036:0418, 1223281500:01:038:0430, 1223281500:01:038:0737, 1223281500:01:036:0416, на території Вільненського старостинського округу Губиниської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області.
Судом встановлено, що з 2002 до 2025 року фактично земельні ділянки на яких знаходився курганний могильник (охоронний № 4369-Дп) перебувала у приватній власності.
Так, на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації №1018 від 18.10.2002, ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 5,85 га (пай 418) на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, серія IV-ДП №054381 від 27.11.2002.
Надалі, державним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Крутько Л.П. видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.12.2015, серія НАС №603904 (спадкова справа №487/2012, зареєстровано в реєстрі за №2-1572), відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_3 . Спадкове майно складається з земельної ділянки, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, площею 5,85 га, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Після чого, 24.12.2015 між ОСОБА_3 та СТОВ агрофірма «Вільне 2002» укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1223281500:01:036:0418, площею 5,85 га, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району та 20.01.2016 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Разом з тим, на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації №1018 від 18.10.2002, ОСОБА_4 видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 6,4427 га (пай 429) на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, серія НОМЕР_1 від 15.08.2007.
Надалі, державним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Крутько Л.П. видано ОСОБА_5 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.04.2014, серія ВТТ №233253 (спадкова справа №229/2013, зареєстровано в реєстрі за №2-809), відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його син ОСОБА_6 . Спадкове майно складається з земельної ділянки, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, площею 6,44 га, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Після чого, 14.10.2015 між ОСОБА_6 та СТОВ агрофірма «Вільне 2002» укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1223281500:01:038:0430, площею 6,44 га, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району та 20.11.2015 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Також, на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації №1018 від 18.10.2002, ОСОБА_7 видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 5,7 га (пай 416) на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, серія IV-ДП №054379 від 27.11.2002.
Надалі, приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Гуц Ю.В. видано ОСОБА_8 свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.11.2016, серія НВХ №752994 (спадкова справа №52/2016, зареєстровано в реєстрі за №1039), відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , є її донька ОСОБА_8 . Спадкове майно складається з земельної ділянки, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, площею 5,7 га, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Надалі, 10.11.2016 між ОСОБА_8 та СТОВ агрофірма «Вільне 2002» укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1223281500:01:036:0416, площею 5,7 га, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району та 24.01.2017 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Після чого, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огневою Ю.Є. видано ОСОБА_9 свідоцтво про право на спадщину за законом від 12.10.2022, серія НСВ №629609 (спадкова справа №46/2022, зареєстровано в реєстрі за №1447), відповідно до якого спадкоємцем ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , є її чоловік ОСОБА_9 . Спадкове майно складається з земельної ділянки, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, площею 5,7 га, яку передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
Разом з тим, на підставі розпорядження голови Новомосковської районної державної адміністрації №1018 від 18.10.2002, ОСОБА_10 видано Державний акт на право приватної власності на землю площею 6,73 га (пай 437) на території Вільненської сільської ради Новомосковського району, серія IV-ДП №054398 від 27.11.2002.
Право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.02.2017 державним реєстратором Новомосковської районної Державної адміністрації Шмигельським М.С.
Надалі, 11.08.2010 між ОСОБА_10 та СТОВ агрофірма «Вільне 2002» укладено договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер 1223281500:01:038:0737, площею 6,73 га, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району та 02.02.2017 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Відповідно до рішення Губиниської селищної ради від 03.12.2020 №15-1/VIII «Про початок реорганізації Василівської сільської ради, Вільненської сільської ради, Мар`янівської сільської ради, Миколаївської сільської ради, Новостепанівської сільської ради, Попасненської сільської ради» (є у вільному доступі на сайті Губиниської селищної ради) селищна рада об`єдналася, в тому числі з територіальною громадою Вільненської сільської ради Самарівського (Новомосковського) району, тож фактично спірний курганний могильник розташований на території Губиниської селищної ради.
З метою відновлення порушених прав держави на об`єкт культурної спадщини та земельну ділянку історико-культурного призначення, у червні 2024 року окружна прокуратура звернулася до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації – обласної військової адміністрації та Управління культури, туризму, національностей і релігій Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Новомосковської районної державної адміністрації – районної військової адміністрації, ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та СТОВ агрофірма «Вільне– 2002» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення – курганним могильником (охоронний № 4369), а також з метою повернення зазначеного об`єкта у державну власність.
Позов подано у межах цивільної справи № 183/6476/24, що перебувала у провадженні Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Спір стосувався курганного могильника, розташованого в межах земельних ділянок з кадастровими номерами 1223281500:01:036:0418, 1223281500:01:038:0430, 1223281500:01:038:0737, 1223281500:01:036:0416, на території Губиниської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області.
Ухвалою Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13.10.2025 провадження у справі № 183/6476/24 закрито у зв`язку з відсутністю предмета спору, що зумовлено добровільною відмовою ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 від права власності та користування частиною земельних ділянок, на яких розташована пам`ятка археології – курганний могильник (охоронний №4369) загальною площею 0,5293 га.
Окружною прокуратурою на адресу Губиниської селищної ради та Відділу культури, релігії та туризму Губинської селищної ради скеровано листи від 11.09.2025 № 62-4356вих-25, від 04.12.2025 № 62-6081вих-25, від 22.01.2026 № 62-360вих-26.
З відповідей Губиниської селищної ради та Відділу культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради від 31.10.2025 № 2544, від 22.12.2026 №2992, від 05.02.2026 №296, вбачається, що курганний могильник з охоронним номером 4369, є державною власністю, облікова документація на вказану пам`ятку археології відсутня, крім того, охоронний договір на теперішній час не укладено.
Крім того, з відповіді Самарівської районної військової адміністрації від 18.12.2025 №9622/0/538-25 вбачається, що технічна документація на спірний курганний могильник виготовлена ПП «Велес» у 2007 році на підставі технічного завдання Дніпропетровського обласного центру з охорони історико – культурних цінностей від 10.05.2007 і договору від 10.05.2007 №03/07-ДП між ПП «Велес» та обласним центром з охорони історико – культурних цінностей.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не укладено охоронний договір щодо культурної спадщини, чим допущено протиправну бездіяльність, позивач звернувся з цим позовом до суду. 
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом.
Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які знаходяться за її межами.
У відповідності до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08.06.2000 №1805-ІІІ(далі-Закон №1805-ІІІ).
Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.
Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.
Відповідно до абзацу 6 статті 1 Закону №1805-IIІ пам`ятка культурної спадщини - пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
14.01.2005 набув чинності Закон України від 16.12.2004 «Про внесення змін до Закону України «Про охорону культурної спадщини». Цей закон містить розділ II «Прикінцеві положення», пунктом 4 якого визначено, що об`єкти, включені до списків (переліків) пам`яток історії та культури республіканського чи місцевого значення відповідно до Закону Української РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», до вирішення питання про їх включення (не включення) до Реєстру вважаються пам`ятками відповідно національного чи місцевого значення.
Згідно з пунктом 17 частини першої статті 6 Закону №1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: укладення охоронних договорів на пам`ятки.
З метою встановлення ефективної системи охорони культурної спадщини, структурним підрозділом облдержадміністрації у сфері охорони культурної спадщини - Управлінням культури, туризму, національностей і релігій облдержадміністрації наказами від 20.04.2021 № 28 «Про делегування повноважень» та від 31.10.2024 № 59 «Про делегування повноважень» делеговано повноваження по укладенню охоронних договорів на об`єкти культурної спадщини структурним підрозділам райдержадміністрацій та виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, до повноважень яких належить вирішення питань охорони культурної спадщини.
Розпорядженням голови Губиниської селищної ради від 02.01.2023 №10 визначено Відділ культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради структурним підрозділом, до повноважень якого належить вирішення питань з охорони культурної спадщини Губиниської селищної ради.
Також, відповідно до Положення Відділ культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради, затвердженого рішенням Губиниської селищної ради від 21.02.2025 № 53-41/VIII, до основних завдань Відділу, зокрема, віднесено реалізацію державної політики у сфері культури, і туризму в межах повноважень органу місцевого самоврядування (п. 2.1.1.), а також контроль за дотриманням законодавства з питань культури, релігії та туризму (п. 2.1.2.).
Таким чином, у даному випадку уповноваженим органом у сфері охорони культурної спадщини на укладення охоронного договору на могильник курганний, охоронний №4369-Дп, розташований на території Губиниської селищної ради Самарівського району Дніпропетровської області, є Відділ культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради.
Частиною першою статті 13 Закону №1805-ІІІ визначено, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.
Згідно з підпунктом «б» частини першої статті 14 Закону №1805-ІІІ занесення до Реєстру пам`ятки місцевого значення здійснюється рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.
Частиною другою вказаної статті закріплено, що об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).
Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.
Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.
Таким чином, об`єкт архітектури включається до Переліку об`єкта культурної спадщини за умови, що він відповідає ознакам та вимогам до об`єкту культурної спадщини для включення об`єкту до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.
На теперішній час вказаний об`єкт культурної спадщини внесений до Державного реєстру нерухомих пам`яток України як пам`ятка археології місцевого значення на підставі наказу Міністерства культури та інформаційної політики України від 05.07.2023 № 366.
Відповідно до частин першої та четвертої статті 23 Закону №1805-III усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.
Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону №1805III порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.2001 №1768 затвердив Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі - Порядок №1768).
Згідно з пунктами 1, 2 Порядку №1768 охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини (далі-пам`ятка) чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.
Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.
Пунктом 5 Порядку №1768 встановлено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`ятко охоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.
Відповідно до пункту 6 Порядку №1768 до охоронного договору додаються: акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.
Системний аналіз наведених норм Закону №1805III та Порядку №1768 дає підстави стверджувати, що укладання охоронного договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким на власника покладається зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. Укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а лише встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму.
Верховний Суд у постанові від 23.12.2019 у справі №806/1536/18 сформулював висновок про те, що укладений на підставі статті 23 Закону №1805-III охоронний договір є адміністративним договором.
У постановах від 13.12.2018 у справі №826/4605/16 та від 19.02.2021 у справі №826/25854/15 Верховний Суд вказав, що саме юридичні або фізичні особи, у власності або користуванні яких перебувають об`єкти культурної спадщини чи їх частини, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи.
Вказані правові висновки Верховного Суду враховані судом при розгляді цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України.
Згідно інформації Дніпропетровської обласної державної адміністрації – обласної військової адміністрації від 16.03.2026 № 1639/0/526-26 Дніпропетровською обласною державною адміністрацією – обласною військовою адміністрацією, як уповноваженим органом управління об`єктами державної власності, повноваження власника щодо володіння, користування та розпорядження пам`ятками місцевого значення за видом археологія органам управління державним майном нижчого рівня не делегувалися.
Згідно із правовою позицією викладеною у пункті 94 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2024 у справі № 927/1206/21, пам`ятки археології нерозривно пов`язані з земельними ділянками, на яких вони розташовані, оскільки знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні; правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом № 1805-III не може перебувати в приватній чи комунальній власності. Відмінність у фактичних обставин зазначеної справи не впливає на застосування фундаментального правового принципу єдності правового режиму пам`ятки археології та земельної ділянки під нею.
Верховний Суд неодноразово у своїй практиці також наголошував, що відчуження з державної власності земельної ділянки, на якій розташовані пам`ятки археології, фактично унеможливлює здійснення державою права користування та розпорядження цими пам`ятками археології, у зв`язку з невіддільністю пам`ятки археології від земельної ділянки, на якій вона розташована (постанови Верховного Суду від 18 червня 2024 року у справі №922/1976/22, від 05 березня 2025 року у справі № 902/546/24).
Спірний курганний могильник відповідно до вимог законодавства перебував і перебуває у державній власності, від імені держави повноваження власника щодо нього здійснює Дніпропетровська обласна державна адміністрація – військова державна адміністрація як представник держави на території області, наділений повноваженнями щодо управління державним майном, забезпечення його збереження, належного використання та здійснення контролю за дотриманням встановленого правового режиму такого майна.
Крім того, власник в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації – військової державної адміністрації була позивачем у справі №183/6476/24 про усунення перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні пам`яткою археології місцевого значення, а саме могильником курганним, охоронний номер 4369, отже була обізнана, що в її власності перебуває спірний могильник курганний.
Наведене спростовує доводи відповідача щодо того, що Дніпропетровська обласна державна адміністрація не є належним власником.
Матеріали справи не містять звернень відповідача до Відділу освіти, сім`ї, молоді та спорту, культури та туризму Відділу культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради щодо укладення охоронного договору.
Жодних доказів на вчинення відповідачем дій, спрямованих на виконання вимог статті 23 Закону №1805-III після отримання листа Самарівської окружної прокуратури відповідачем не надано.
З огляду на викладене, відповідач, всупереч вимог Закону №1805-ІІІ та Порядку №1768, не виконав свого обов`язку з укладення охоронного договору на вказану пам`ятку архітектури з органом охорони культурної спадщини.
Відповідно до вимог частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідачем як користувачем архітектурної пам`ятки – кургану могильного, який є пам`яткою археології місцевого значення, не виконано передбачений статтею 23 Закону №1805-ІІІ обов`язок щодо укладення охоронного договору, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Згідно до ч. 1ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 4ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Згідно до ст. 76 Кодексу адміністративного судочинства України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Згідно до п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Керівника Самарівської окружної прокуратури Мамона Олексія Євгеновича в інтересах держави в особі Відділу культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради до Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
Отже, підстави для розподілу судових витрат відсутні. 
Керуючись ст.ст. 2, 9, 77, 78, 90, 139, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
УХВАЛИВ:

Адміністративний позов Керівника Самарівської окружної прокуратури Мамона Олексія Євгеновича в інтересах держави в особі Відділу культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради до Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправною бездіяльність Дніпропетровської обласної державної адміністрації - обласної військової адміністрації, яка полягає у не укладенні з Відділом культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради Дніпропетровської області охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку археології місцевого значення курганний могильник, охоронний номер 4369Дп, розташований на території Губиниської селищної об`єднаної територіального громади Самарівського району Дніпропетровської області на умовах і в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768.
Зобов`язати Дніпропетровську обласну державну адміністрацію - обласну військову адміністрацію протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили укласти з Відділом культури, релігії та туризму Губиниської селищної ради Дніпропетровської області охоронного договору на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку археології місцевого значення курганний могильник, охоронний номер 4369Дп, розташований на території Губиниської селищної об`єднаної територіального громади Самарівського району Дніпропетровської області на умовах і в порядку, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 №1768.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.С. Луніна