УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №290/101/25 Головуючий у 1-й інст. Шакалов А. В. 
Категорія 8 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого  Павицької Т.М.,
суддів   Борисюка Р.М., Шевчук А.М., 

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №290/101/25 за позовом  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на майно, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 на рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Шакалова А.В. у селищі Романів, 
в с т а н о в и в :
У січні 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із даним позовом, у якому просили визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності від 03.09.1997, видане, на ім`я ОСОБА_6 щодо 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 , як таке, що оформлене з порушенням встановленого порядку та надалі створює перешкоди у реалізації прав співвласників. Позов обґрунтовано тим, що 03 вересня 1997 року виконавчий комітет Романівської селищної ради видав на ім`я ОСОБА_6 свідоцтво на право особистої власності на житловий будинок на частини будинку АДРЕСА_1 . Зазначене свідоцтво видане на підставі довідки Романівської селищної ради N? 506 від 06.06.1997 року. Згідно із заповітом ОСОБА_6 заповіла належну їй частину будинку внучці ОСОБА_2 , остання в свою чергу, 12.08.2020 подарувала 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , а також земельну ділянку площею 0,2500 га, розташовану на території АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1821484200:03:003:0281, своїй доньці ОСОБА_4 . Вказували, що ОСОБА_2 неодноразово протягом 2024 року звертався до Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області із заявами про надання інформації, а саме: надання копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок на частини буд. АДРЕСА_1 , надання копії довідки, на підставі якої таке свідоцтво було видане, отримання даних (копій) з погосподарської книги із зазначенням часток власності та власників буд. АДРЕСА_1 . Так, згідно з наданою інформацією та отриманими копіями документів оспорюване свідоцтво на право власності видане на підставі виписки із погосподарської книги № I особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1997 рік, № 506 від 06.06.1997 року, а не довідки як зазначено безпосередньо у свідоцтві. Як вбачається із виписки із погосподарської книги № І особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1997 рік, № 506 від 06.06.1997 року, ОСОБА_6 проживає в АДРЕСА_1 і має право на жилий будинок. Виписка створена друкарським способом на друкарській машинці. Проте частка власності в будинку вписана ручкою, що ставить під сумнів її справжність. Відтак, позивачі змушені звертатись до суду із позовом про визнання недійсним свідоцтва про право власності на майно, оскільки у позасудовому порядку вирішити дане питання неможливо.
Рішенням Романівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним свідоцтво на право особистої власності, видане 03 вересня 1997 року, на ім`я ОСОБА_6 щодо 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 , видане виконавчим комітетом Романівської сільської ради народних депутатів. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 – ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_2 мала бути залучена до справи в якості співвідповідача, адже на підставі спірного свідоцтва ОСОБА_2 в подальшому оформила спадщину після смерті ОСОБА_6 , тому визнання недійсним правовстановлюючого документа порушує майнові права ОСОБА_2 . Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача, за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті, є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад. Так, предметом позову є скасування свідоцтва про право власності на частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Згідно даного свідоцтва співвласником вказаного житлового будинку була ОСОБА_6 , яка в подальшому заповіла належне їй майно ОСОБА_2 . Проте у позові не зазначено у чому конкретно виражено порушення прав, свобод або інтересів позивачів. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов хибного висновку, щодо наявності законних підстав для визнання недійсним свідоцтва на право особистої власності, виданого, на ім`я ОСОБА_6 щодо 1/2 житлового будинку АДРЕСА_2 , видане виконавчим комітетом Романівської сільської ради народних депутатів. Так, підставою для видачі вище вказаного свідоцтва слугувала довідка видана, Романівською сільською радою від 06.06.1997 року. Однак судом першої інстанції було досліджено виписку з погосподарської книги, де частка було зазначено рукописно без належного засвідчення та на думку суду не являється підставою для видачі свідоцтва. Також судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що у погосподарських книгах щодо домогосподарства розташованого за АДРЕСА_1 зазначено, що за період з 1957 року (рік забудови вказаного будинку) і до 90 років було встановлено частку житлового будинку за ОСОБА_6 . Отже на момент побудови будинку, частки співвласників були рівні, однак другим співвласником було проведено добудову, що призвело до збільшення площі, при цьому добудову було проведено без жодних дозвільних документів. Окрім того, не можна погодитися із висновками суду щодо не застосування позовної давності до даного позову. Так, під час судового розгляду даної справи у судовому засіданні одним із відповідачем було визнано факт обізнаності про співвласників житлового будинку АДРЕСА_1 у 1997 році за ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Згідно витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно 31.07.2015 року за ОСОБА_7 було зареєстровано частку житлового будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Отже позивачі знали про існування спільної часткової власності (по частці у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , проте свідомо ввели суд в оману. Також звертає увагу на не застосування судом першої інстанції при вирішенні даного спору законодавства, що регулювало на момент виникнення права власності на будинок, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України від 07 грудня 1990 року N? 553-ХІI «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N? 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N? 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року. Орієнтовний розрахунок суми судових витрат складає витрати на сплату судового збору, 15000,00 грн витрат на правничу допомогу.
18 березня 2026 року представник ОСОБА_1 – ОСОБА_8 надіслала відзив у якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2025 року залишити без змін. У відзиві вказує, що свідоцтво на право власності видане на підставі виписки із погосподарської книги № І особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1997 рік № 506 від 06.06.1997 року, а не довідки як зазначено безпосередньо у свідоцтві. Свідоцтво про право власності на житловий будинок видано на підставі довідки виданої Романівською сільською радою №506 від 06.06.1997 року. При цьому, фактично в матеріалах справи є виписка №506 від 06.06.1997 року видана Романівською сільською радою народних депутатів Дзержинського району Житомирської області . Як вбачається із виписки погосподарській криги № І особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1997 рік № 506 від 06.06.1997 року, ОСОБА_6 проживає в АДРЕСА_1 і має право на жилий будинок. Виписка створена друкарським способом на друкарській машинці, проте частка власності в будинку вписана ручкою. Проте, допис ручкою без скріплення печаткою та без підпису сільського голови прямо суперечить Інструкція про порядок ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (затверджена наказом Мінстату України від 22.02.1995 № 48, чинна у 1997 році). У ній прямо передбачалося, що будь-які виправлення у погосподарських книгах повинні бути засвідчені підписом відповідальної особи і скріплені печаткою сільської ради. Це була стандартна вимога до документів, в тому числі облікових (аналогічно до правил ведення бухгалтерських чи статистичних книг). Тобто, такий спосіб оформлення прямо суперечить вимогам Інструкції про порядок ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженої наказом Мінстату України від 22.02.1995 № 48, яка передбачала, що будь-які виправлення чи дописки у погосподарських книгах повинні бути засвідчені підписом відповідальної особи та скріплені печаткою. Допущені порушення саме при здійсненні владних функцій органом місцевого самоврядування, а саме при веденні погосподарського обліку та оформленні офіційного документа, який у подальшому став підставою для видачі свідоцтва. Жодна інша особа не мала повноважень вести погосподарську книгу, вносити записи до неї, оформлювати та засвідчувати виписки чи видавати свідоцтво про право власності. Скаржниця не є суб`єктом спірних дій, та об`єктивно не може усунути допущені при його оформленні порушення. Натомість, залучення її до справи у якості третьої особи відповідає нормам матеріального та процесуального права, оскільки дане рішення могло вплинути на їх права або обов`язки. Позивачі є законними співвласниками іншої частини будинку, яку вони отримали у спадщину після смерті батьків. ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в якому просила суд виділити позивачу в натурі 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та 1/3 частки земельної ділянки з кадастровим номером 1821484200:03:003:0284 площею 0,25 га. Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 15 квітня 2024 року було прийнято ухвалу про відкриття провадження у справі №290/490/24. Твердження скаржниці про те, що у позові не зазначено, в чому саме полягає порушення прав та інтересів позивачів, є безпідставним та спростовується змістом позовної заяви. Позивачі прямо вказали, що внаслідок видачі свідоцтва про право власності від 03.09.1997 року з порушенням вимог законодавства було неправомірно сформовано правову підставу для набуття права власності на частину спірного житлового будинку, що у подальшому призвело до спадкування та відчуження цієї частки. Саме на підставі спірного свідоцтва третя особа заявляє вимоги про виділ 2/3 частки будинку, що фактично змінює співвідношення часток співвласників та створює загрозу зменшення належної позивачам частини майна. Таким чином, порушення прав позивачів виражається у реальному та триваючому обмеженні їхнього права спільної часткової власності, неможливості повноцінно користуватися та розпоряджатися майном, а також у загрозі незаконного перерозподілу часток у спільному майні. Причинно-наслідковий зв`язок між оспорюваним свідоцтвом та порушенням прав позивачів є прямим і належним чином обґрунтованим у позові, що повністю відповідає вимогам статей 3, 15, 16 ЦК України та статті 175 ЦПК України. Під час розгляду справи №290/490/24 позивачам стало відомо, що видача свідоцтва у 1997 році відбулася з порушенням Закону України «Про нотаріат» в редакції чинній станом на 1997 рік. Про підставу оформлення та видачі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, а саме: виписку із погосподарської книги № І особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1997 рік № 506 від 06.06.1997 року, позивачі дізнались лише в 2024 році. Саме в цей період вони і мали змогу ознайомитись з цією випискою. Протягом тривалого часу позивачі шляхом листування з Романівською селищною радою Житомирського району Житомирської області намагались встановити справжність цієї виписки та отримати інформацію саме на довідку № 506 від 06.06.1997 року, яка зазначена підставою видачі оскаржуваного свідоцтва. До цього моменту у позивачів не було доступу до виписки, на яку формально посилається свідоцтво. Тому строк звернення до суду має обчислюватися з моменту фактичного отримання цієї інформації, відповідно до статті 261 ЦК України. Згідно з предметом позову по справі №290/490/24 ОСОБА_4 просить у суду виділити їй в натурі 2/3 частки житлового будинку АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та 1/3 частки земельної ділянки площею 0,2500 га. Фактично позивач має намір збільшити свою частку у спірному житловому будинку до 72,66 м2 (109 м2 *2/3) при тому, що фактично ОСОБА_4 має належати 36 м2 (спадщина ОСОБА_6 ) + 24,3 м2 ((109 м2 -36 м2) = 73 м2 (1/3)) = 60,3 м2 та відповідно збільшити площу земельної ділянки. Зазначає, що існування іншого власника, який протиправно намагається заволодіти не належною їй частиною житлового будинку, господарськими будівлями та прибудинковою територією, створює постійні правові перешкоди. Це відповідає характеристикам негаторного позову. Позовна давність до вимог за негаторним позовом не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому цей позов може бути пред`явлений власником майна протягом всього часу, поки триває порушення (пункт 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»). Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року було запроваджено карантин на всій території держави. Зазначений карантин неодноразово продовжувався (зокрема, постановами КМУ від 22.07.2020 № 641, від 09.12.2020 № 1236 та наступними), і діяв безперервно до 30 червня 2023 року. У цей період фактично існували істотні перешкоди у здійсненні права на звернення до суду. З 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» на території держави введено правовий режим воєнного стану, який триває й до цього часу, та неодноразово продовжувався відповідними законами України, ухваленими Верховною Радою. Запровадження воєнного стану супроводжується обмеженням конституційних прав і свобод громадян, ускладненням доступу до правосуддя та державних органів, що є загальновідомим фактом і визнається судами як поважна причина пропуску строку позовної давності. Таким чином, з огляду на викладене, у даній справі були наявні всі підстави для поновлення строку позовної давності. Заявлена скаржницею вимога про стягнення 15 000 грн витрат на правничу допомогу не може бути задоволена, оскільки суперечить нормам процесуального закону та усталеній судовій практиці Верховного Суду. Для стягнення витрат на правничу допомогу обов`язковими є докази фактичного або очікуваного понесення таких витрат. Верховний Суд у постанові від 20.07.2021 у справі № 922/2604/20 чітко визначив перелік документів, які підтверджують витрати, а саме: договір про надання правничої допомоги; детальний опис виконаних робіт адвоката; акти приймання-передання послуг (якщо передбачені договором); рахунки на оплату; платіжні документи; докази направлення копій документів іншим учасникам справи. Жодного з цих документів апелянтом не подано. В апеляційній скарзі лише зазначена сума 15 000 грн, що відповідно до практики Верховного Суду не є доказом понесення витрат.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірне свідоцтво від 03.09.1997 видано на підставі документа № 506 від 06.06.1997, який містить визначальні відомості (частка “1/2”), внесені рукописно без належного засвідчення, що не забезпечує належної достовірності підстави для видачі свідоцтва.
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Встановлено, що 03 вересня 1997 року видано свідоцтво на право особистої власності, на ім`я ОСОБА_6 щодо 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 . Свідоцтво оформлене виконавчим комітетом Романівської сільської ради народних депутатів.
Підставою видачі свідоцтва зазначено документ № 506 від 06.06.1997 (у текстах/матеріалах справи вживається як «довідка», тоді як фактично долучено виписку № 506 з погосподарської книги).
З наявної у матеріалах справи виписки № 506 від 06.06.1997 (погосподарська книга № 1, особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1997 рік) убачається, що документ виготовлено друкарським способом, при цьому відомості про частку “1/2” внесено рукописно. 
Згідно заповіту, ОСОБА_6 усе своє майно заповіла онуці ОСОБА_2 . 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.12.1997 (серія ААК № 386985) спадкове майно включало, зокрема, 1/2 ідеальної частини житлового будинку, при цьому підставою такого оформлення зазначено свідоцтво на право особистої власності від 03.09.1997.
Надалі ОСОБА_2 передала (подарувала) 1/2 частку будинку своїй дочці ОСОБА_4 , згідно договору дарування від 12.08.2020.

Згідно з частиною другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
З урахуванням цих приписів правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Зазначені норми права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний позивачем спосіб.
Здійснюючи право на судовий захист, звертаючись до суду, особа повинна зазначити суб`єктивне бачення порушеного права чи охоронюваного інтересу та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов`язаний надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
Відтак, при вирішенні спору важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов.
Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Тобто, встановивши, що права або інтереси позивача не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю, недоведеністю чи необґрунтованістю.
Водночас, якщо суд дійде переконання про порушення прав, свобод чи інтересів позивача, він має надати оцінку обраному позивачем способу захисту та з`ясувати, чи є цей спосіб правомірним та ефективним, оскільки обрання способу захисту, що не відповідає цим критеріям, є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18) зроблено висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту потрібно встановити, які саме права (правомірні інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного права чи неправомірність або неефективність вибраного позивачем способу захисту прав, які суд за результатами вирішення спору вважатиме порушеними, невизнаними або оспорюваними, є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно записів погосподарської книги Романівської сільської ради за 1996-2000 роки на будинковолодіння по АДРЕСА_1 відкритий рахунок № НОМЕР_1 на голову двору ОСОБА_6 .
Згідно записів погосподарської книги Романівської сільської ради за 1996-2000 роки на будинковолодіння по АДРЕСА_1 відкритий рахунок № НОМЕР_2 на голову двору ОСОБА_9 . Рахувалися ОСОБА_9 як голова двору дружина ОСОБА_7 .
Відтак, на житловий будинок по АДРЕСА_1 було відкрито два особові рахунки, а саме особовий рахунок № НОМЕР_1 на ОСОБА_6 та АДРЕСА_3 – на ОСОБА_9 .
З копії довідки Романівської селищної ради №210 від 05.11.2024 вбачається, що ОСОБА_9 , 13.06.1997 вибув в м. Київ, з цієї дати власником будинку вказана ОСОБА_7 
03 вересня 1997 року виконавчий комітет Романівської селищної ради видав на ім`я ОСОБА_6 свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок на Ѕ частини будинку АДРЕСА_1 . Зазначене свідоцтво видане на підставі довідки Романівської селищної ради №506 від 06.06.1997 року.
26 жовтня 1994 року ОСОБА_6 склала заповіт, яким заповідала н квартиру АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_2 . Заповіт посвідчений Романівською сільською Радою народних депутатів Дзержинського району та зареєстрований в реєстрі за № 36.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
12.12.1997 року державний нотаріус державним нотаріусом Дзержинської державної нотаріальної контори , видав ОСОБА_2 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 .
Згідно договору дарування від 12.08.2020, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєстрованого в реєстрі за №3582, слідує що ОСОБА_2 передала безоплатно у власність, а ОСОБА_4 прийняла у власність 1/2 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Згідно з інформаційною довідкою №198866051 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_7 є власником частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності від 31.07.2015.
12.10.2021 року державний нотаріус державним нотаріусом Романівської державної нотаріальної контори Назарець Д.В. видав ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 кожному свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/6 частину житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_7 , яка померла  ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 15.04.2024 відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про виділення в натурі частки із нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – ОСОБА_2 .
У ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили визнати недійсним свідоцтво на право особистої власності від 03.09.1997, видане, на ім`я ОСОБА_6 щодо 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.
Ефективність судового захисту права полягає у теоретичній спроможності та реальній здатності відповідного юридичного засобу забезпечити досягнення його соціальної мети - захистити порушені або оспорювані права чи інтереси позивача. Здійснюючи правову кваліфікацію спірних відносин, суд оцінює викладені у позовній заяві вимоги на предмет їхньої належності й ефективності для захисту конкретного права чи інтересу позивача.
Ефективний захист прав та інтересів позивача є метою, зокрема, цивільного та господарського судочинства (частина перша статті 2 ЦПК України, частина перша статті 2 ГПК України). Як правило, позивач може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту його права чи інтересу. Такий спосіб здебільшого випливає із суті правового регулювання відповідних спірних правовідносин (див. постанову Верховного Суду України від 10 вересня 2014 року у справі № 6-32цс14, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.6), від 06 лютого 2019 року у справі № 522/12901/17-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 88) та від 22 червня 2021 року у справах № 200/606/18 (пункт 75) та № 334/3161/17 (пункт 55).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що застосування способу захисту має бути об`єктивно виправданим і обґрунтованим, тобто залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання, оспорення та спричинених відповідними діяннями наслідків. Це означає, що застосування судом способу захисту, обраного позивачем, має з урахуванням вимог правовладдя (верховенства права) дозволити досягнути мети судочинства, зокрема, реально відновити суб`єктивне право, яке порушив, оспорює або не визнає відповідач, а у разі неможливості такого відновлення - гарантувати отримання компенсації. Судове рішення, ухвалене на користь позивача, не має спонукати його знову звертатися за захистом до суду (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (пункт 6.41), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (пункт 48), від 28 січня 2020 року у справі № 50/311-б (пункт 91), від 19 травня 2020 року у справі № 922/4206/19 (пункт 43), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (пункт 67), від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункти 63, 89), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункти 58, 82), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22 червня 2021 року у справах № 334/3161/17 (пункт 55), № 200/606/18 (пункт 73) і № 334/3161/17 (пункт 55), від 29 червня 2021 року у справі № 916/964/19 (пункт 7.3), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (пункт 119), від 16 вересня 2021 року у справі № 910/2861/18 (пункт 98), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.31), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункти 21, 24), від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (пункт 56), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6, 5.9), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.64), від 14 грудня 2022 року у справі № 477/2330/18 (пункт 55), від 18 січня 2023 у справі № 488/2807/17 (пункт 86) та ін.).
У цьому полягає принцип процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути як необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту, так і необхідність вчинення позивачем інших, ніж виконання судового рішення, дій (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 50), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 94), від 20 жовтня 2021 року у справі № 9901/554/19 (пункт 19), від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.6), від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц (пункт 44) та ін.).
За змістом наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду судове рішення про задоволення позову буде ефективним тоді, якщо забезпечить належний захист, відновлення права чи інтересу саме у тому судовому процесі, у якому це рішення ухвалене, і останнє можливо виконати, застосувавши відповідні юридичні механізми. Інакше кажучи, не є ефективним засобом юридичного захисту таке судове рішення про задоволення позову, яке: (а) не дозволяє захистити, відновити відповідне право або інтерес позивача; (б) створює передумови для іншого судового процесу, у якому має відбутися такий захист або відновлення (встановлює факти, які сторони можуть надалі використовувати як преюдиційні, або на підставі яких можливий перегляд іншого судового рішення, що набрало законної сили, за нововиявленими обставинами); (в) об`єктивно неможливо виконати, хоча зміст спірних правовідносин зумовлює потребу у судовому рішенні, що підлягає виконанню.
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, ЄСПЛ у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» («Chahal v. The United Kingdom», заява № 22414/93, п. 145) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
У справі, яка переглядається, позивачі не оспорювали правомірності набуття ОСОБА_2 а пізніше ОСОБА_4 права власності на 1/2 частину спірного будинку, не заявляли вимог про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування.
Задоволення позову позивачів про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок призведе до виникнення інших судових спорів у справах за позовами позивачів, а саме про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом та договору дарування, що не відповідає розумності строків розгляду справи судом та принципу процесуальної економії.
Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).
Матеріалами справи підтверджується, що право власності на частини будинку, по АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_6 в порядку спадкування перейшло до ОСОБА_2 , за договором дарування - до ОСОБА_4 . 
Водночас, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у даній справі залучені третіми особами. 
Залучення однієї з осіб, прав і обов`язків якої прямо стосується рішення у справі, до участі як третьої особи з іншим процесуальним статусом з іншим колом процесуальних прав та обов`язків, - не свідчить про дотримання судом норм процесуального права та законність та обґрунтованість судового рішення. 
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову у задоволенні позову.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_2 – ОСОБА_5 , то з позивачів на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути по 908,20 грн судового збору з кожного за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 задовольнити.
Рішення Романівського районного суду Житомирської області від 17 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Романівської селищної ради Житомирського району Житомирської області, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на майно відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 по 908,20 грн судового збору з кожного.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 12 травня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді Р.М. Борисюк

А.М. Шевчук