СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року м. Харків Справа № 905/169/25 (226/1522/24) 

Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В. , суддя Плахов О.В.
за участю секретаря судового засідання Федорової Т.О.
за участю представників сторін,
апелянта – не з`явився; 
кредиторів- не з`явився;
арбітражного керуючого - не з`явився;
боржника – не з`явився; 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , Донецька область, м.Мирноград, (вх. № 1071 Д/1) на ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 у справі № 905/169/25 (226/1522/24) (суддя Величко Н.В., постановлену в м. Харків, дата складення повного тексту - 12.11.2025) 
за позовом ОСОБА_1 , Донецька область, м. Мирноград, 
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Краснолиманське", Донецька область, м. Краматорськ, 
про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
10.11.2025 Господарський суд Донецької області у справі № 905/169/25 (226/1522/24) постановив ухвалу, якою залишив без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Краснолиманське” про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
ОСОБА_1 з ухвалою місцевого господарського суду не погодився та звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 у справі №905/169/25 (226/1522/24) та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апелянт в обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на таке.
Представника заявника не було долучено до справи в ЄСІТС “Електронний суд”, усі процесуальні документи, в тому числі і оскаржувана ухвала – не були відомі представнику. Представник заявника не мав можливість, ані ознайомитися з ухвалою про залишення заяви без руху, ані своєчасно оскаржити ухвалу про повернення заяви.
Апелянт наголошує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки позовна заява підлягає розгляду в частині вимог про поновлення на роботі. Вимоги про поновлення на роботі, не є предметом розгляду заяви про визнання грошових вимог кредитора і можуть бути розглянути виключно у позовному провадженні.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 у справі № 905/169/25 (226/1522/24).
Постановою Верховного Суду від 15.04.2026 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено; ухвалу Східного апеляційного господарського суду від 16.02.2026 у справі № 905/169/25 (226/1522/24) скасовано; справу № 905/169/25 (226/1522/24) направлено для продовження розгляду до Східного апеляційного господарського суду.
11.05.2026 на адресу суду з Верховного Суду надійшли матеріали справи № 905/169/25 (226/1522/24).
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, суддею – доповідачем у справі визначено суддю Жельне С.Ч. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В., суддя Гребенюк Н.В. 
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.05.2026 прийнято справу № 905/169/25 (226/1522/24) за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 у справі до провадження. Призначено апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 у справі до розгляду на "15" червня 2026 о 13:45 год. у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61022, місто Харків, пр. Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №117.
Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду, у зв`язку з перебуванням судді Гребенюк Н.В. у відпустці сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Жельне С.Ч., суддя Тихий П.В., суддя Плахов О.В.
Представники учасників справи про банкрутство у судове засідання 15.06.2026 не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Представник апелянта - адвокат Трун О.В., боржник та арбітражний керуючий були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про доставку процесуальних документів до Електронного кабінету; явка сторін в судове засідання обов`язковою не визнавалась. 
Відповідно до частини п`ятої статті 6 Господарського процесуального кодексу України суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи учасникам судового процесу на їхні офіційні електронні адреси, вчиняє інші процесуальні дії в електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі - ЄСІТС) у порядку, визначеному цим Кодексом, Положенням про ЄСІТС та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). Особам, які зареєстрували Електронний кабінет, суд надсилає документи у справах, в яких такі особи беруть участь, в електронній формі шляхом їх надсилання до Електронного кабінету таких осіб або в інший спосіб, передбачений процесуальним законодавством, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
18.05.2026 Східним апеляційним господарським судом складено акт, відповідно до якого ухвала суду від 14.05.2026 не була надіслана в установленому порядку на адреси учасників справи, зокрема, на адресу: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та на адресу: АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що тимчасово відсутній обмін з відділенням поштового зв`язку № 85302 в умовах воєнного стану.
Таким чином, на території місцезнаходження ОСОБА_1 та ОСОБА_2 поштові відділення не функціонують згідно з офіційною інформацією, розміщеною на сайті АТ “Укрпошта”.
Крім того, учасники справи про банкрутство повідомлялися шляхом розміщення повідомлення-оголошення на сайті Східного апеляційного господарського суду.
Таким чином, суд апеляційної інстанції вжив всі залежні від нього заходи для належного повідомлення учасників справи про банкрутство про хід розгляду судової справи. 
Оскільки явка представників учасників справи про банкрутство в судове засідання не була визнана обов`язковою, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази їх належного повідомлення дату і час судового розгляду, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, серед іншого, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими ним процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про можливість розгляду апеляційної скаргимза їх відсутності. 
Відповідно до статті 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій главі (частина 1 статті 270 Господарського процесуального кодексу України).
Суд першої інстанції встановив наступне.
У провадженні господарського суду на стадії розпорядження майном знаходиться справа № 905/169/25 про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ”; на офіційній сторінці Верховного суду веб-порталу Судова влада України опубліковано відповідне оголошення про відкриття провадження у справі про неплатоспроможність Товариства з обмеженою відповідальністю “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” за № 75623 від 26.03.2025.
Від Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла цивільна справа № 226/1522/24 (№ провадження 2/932/594/25) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 244091,07 грн. та моральної шкоди в розмірі 50000 грн., для розгляду в межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» (вх.№ 3761/25).
У позовній заяві ОСОБА_1 посилався на те, що він з 23.08.2022 перебував у трудових відносинах з відповідачем, працював електрослюсарем підземним з повним робочим днем в шахті. Станом на 01.05.2024 у підприємства утворилась заборгованість з заробітної плати перед позивачем за березень 2024 у сумі 68731,70 грн. Вказував, що 01.05.2024 він прибув на підприємство о 6:00 год на перший наряд та разом з іншими працівниками дільниці № 1-1 звернувся до керівництва підприємства і дільниці з вимогою виплатити заборгованість з заробітної плати, в іншому випадку працівники вирішили не приступати до роботи до погашення заборгованості, але керівництво підприємства повідомило їх про те, що у випадку якщо працівники не стануть до роботи їх буде звільнено за прогул. Об 11:00 год. в приміщенні нарядної дільниці № 1-1 в присутності позивача представниками адміністрації підприємства був складений акт по факту відмови позивача від роботи, при цьому, як зазначає позивач, йому було відмовлено у залученні до акту письмових пояснень по факту відмови від роботи. Приблизно о 13:30 год. позивач залишив територію підприємства. Наступного дня, 02.05.2024, позивач прибув на підприємство о 6:00 год на перший наряд, але був не допущений на територію підприємства працівниками охорони, які повідомили що позивач звільнений за прогул. 14.05.2024 поштою позивач отримав від підприємства копію наказу від 01.05.2024 № 141к «Про застосування дисциплінарного стягнення», згідно з яким позивач був звільнений 01.05.2024 за скоєний прогул 01.05.2024 відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.
Вважаючи звільнення незаконним свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом в якому просить визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» від 01.05.2024 № 114к «Про застосування дисциплінарного стягнення», поновити ОСОБА_1 на роботі електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті на дільниці №1-1 ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ», стягнути з ТОВ «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2024 по день ухвалення рішення, стягнути моральну шкоду у сумі 50 000,00 грн.
На підтвердження вимог надано наступні документи: паспортні дані та картку платника податків позивача, витяг з трудової книжки, довідку Пенсійного фонду України про індивідуальні відомості про застраховану особу (форма ОК-5), опис вкладення у цінний лист від 01.05.2024, повідомлення ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ" № 88/21 від 01.05.2024 про звільнення та наказ № 141к від 01.05.2024 про застосування дисциплінарного стягнення.
Оскаржувану ухвалу Господарський суд Донецької області постановив 10.11.2025, виходячи з того, що позивач подав у межах справи про банкрутство Товариства з обмеженою відповідальністю «КРАСНОЛИМАНСЬКЕ» заяву з грошовими вимогами до боржника на суму 774 461,79 грн, яка обґрунтована тими самими обставинами, що й позов у цій справі, а саме незаконністю звільнення позивача згідно з наказом № 141к від 01.05.2024 та наявністю у нього права на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Заслухавши доповідь головуючого у справі (суддю доповідача), дослідивши обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія зазначає наступне.
Так, предметом апеляційного оскарження є ухвала суду, якою залишено позовну заяву про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.
Відтак, суд перевіряє дотримання господарським судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права під час повернення вказаної заяви.
Частиною 1 статті 2 та частиною 1 статті 3 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. Судочинство в господарських судах здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Кодексу України з процедур банкрутства, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до частини 1 статті 7 КУзПБ спори, стороною в яких є боржник, розглядаються господарським судом за правилами, передбаченими Господарським процесуальним кодексом України, з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника. Склад учасників розгляду спору визначається відповідно до Господарського процесуального кодексу України. Господарський суд розглядає спори, стороною в яких є боржник, за правилами, визначеними Господарським процесуальним кодексом України (ч. 2 ст. 7 КУзПБ).
Частиною 4 статті 7 КУзПБ унормовано, що у разі якщо господарський суд, розглядаючи в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) спір про стягнення з боржника грошових коштів, встановить, що позивачем у такому спорі подано у справі про банкрутство (неплатоспроможність) боржника заяву з грошовими вимогами до боржника, господарський суд залишає такий позов без розгляду.
Зі змісту наведеної норми вбачається, що її застосування можливе за наявності сукупності таких умов: у межах справи про банкрутство розглядається саме спір про стягнення з боржника грошових коштів; позивач у такому спорі вже подав заяву з грошовими вимогами до боржника; заявлені у позові грошові вимоги та кредиторські вимоги є тотожними або охоплюють один і той самий майновий інтерес кредитора щодо боржника.
Отже, частина четверта статті 7 КУзПБ спрямована на недопущення паралельного розгляду одних і тих самих грошових вимог до боржника в позовному провадженні та в процедурі заявлення кредиторських вимог у справі про банкрутство. 
Водночас судова колегія зауважує, що зазначена норма не може тлумачитися як така, що автоматично унеможливлює розгляд усіх інших вимог позивача, які не були предметом заяви з грошовими вимогами або які за своєю правовою природою не є вимогами про стягнення грошових коштів.
Як убачається з матеріалів справи, предметом розгляду у цій справи є позовні вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” від 01.05.2024 № 114к “Про застосування дисциплінарного стягнення”, поновлення ОСОБА_1 на роботі електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті на дільниці №1-1 ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ”, стягнення з ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.05.2024 по день ухвалення рішення та стягнення моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн.
З відомостей комп`ютерної бази даних “Діловодство спеціалізованого суду” і Єдиного державного реєстру судових рішень офіційного веб-портала Судова влада України у справі № 905/169/25 про банкрутство ТОВ "КРАСНОЛИМАНСЬКЕ", сліду, що ОСОБА_1 подав до господарського суду заяву з грошовими вимогами до боржника на суму 774461,79 грн. (вх. № 2881/25 від 28.04.2025).
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції лише в тій частині, що вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 774 461,79 грн була заявлена ОСОБА_1 також як грошова вимога до боржника в межах справи про банкрутство. 
Така вимога має майновий характер, спрямована на стягнення з боржника грошових коштів та охоплюється регулюванням частини четвертої статті 7 КУзПБ.
Тому, в цій частині місцевий господарський суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для залишення позову без розгляду.
Разом з цим, у позовній заяві позивач просив визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” від 01.05.2024 № 114к “Про застосування дисциплінарного стягнення”, поновити ОСОБА_1 на роботі електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті на дільниці №1-1 ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” та стягнути моральну шкоду у сумі 50 000,00 грн.
Вище вказано, що частиною 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства, визначено, що господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), у межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника, у тому числі спори про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.02.2020 у справі №918/335/17 виснувала, що судові рішення у процедурі банкрутства можна поділити на дві групи.
Перша група стосується розв`язання специфічних питань, притаманних саме процедурам банкрутства, тобто непозовному провадженню: про відкриття провадження у справі про банкрутство, про припинення дії мораторію щодо майна боржника, про закриття провадження у справі про банкрутство, про затвердження плану санації, про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, про призначення (розумій також і відсторонення) керуючого санацією, ліквідатора тощо.
Друга група стосується виключно вирішення спорів. До неї належать судові рішення щодо розгляду спорів, у межах справи про банкрутство, стороною в яких є боржник. Такі спори розглядаються за позовом сторони, тобто в позовному провадженні.
Хоч ці справи позовного провадження і розглядаються в межах справи про банкрутство, процесуально вони автономні від непозовного провадження, яке врегульоване Кодексом України з процедур банкрутства, а тому регламентуються з моменту відкриття і до ухвалення остаточного рішення лише правилами позовного провадження, встановленими у Господарському процесуальному кодексі України, як про це зазначено у частині третій статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства.
Заяви (позовні заяви) учасників провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність) або інших осіб у спорах, стороною в яких є боржник, розглядаються в межах справи про банкрутство (неплатоспроможність) за правилами спрощеного позовного провадження (частина друга статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства).
За умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Кодексу, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси в тому числі майна, для забезпечення повного або часткового задоволення вимог кредиторів та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів.
Концентрація спорів в межах справи про банкрутство, яка забезпечує реалізацію контролю суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, за діяльністю боржника є ефективним засобом юридичного захисту прав як банкрута, так і кредиторів та узгоджується з приписами норм Кодексу України з процедур банкрутства. 
Колегія суддів виходить з того, що положення частини четвертої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства мають спеціальний характер та підлягають застосуванню виключно до спорів про стягнення з боржника грошових коштів за умови, що відповідні грошові вимоги вже заявлені кредитором у справі про банкрутство.
Разом із тим, господарський суд першої інстанції не врахував, що позов ОСОБА_1 містив не лише вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а й вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення і поновлення на роботі, а також про відшкодування моральної шкоди.
Вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення та поновлення на роботі за своєю правовою природою є немайновими. Такі вимоги не можуть бути предметом розгляду в процедурі встановлення кредиторських вимог, оскільки не спрямовані на підтвердження існування грошового зобов`язання боржника перед кредитором. Натомість їх розгляд передбачає вирішення трудового спору по суті, зокрема встановлення правомірності звільнення працівника, перевірку дотримання роботодавцем процедури застосування дисциплінарного стягнення, оцінку доказів щодо наявності чи відсутності прогулу без поважних причин та з`ясування наявності правових підстав для поновлення працівника на роботі. Саме тому такі вимоги підлягають розгляду в позовному провадженні в межах справи про банкрутство, а не в порядку розгляду заявлених кредиторських вимог.
При цьому колегія суддів враховує, що ухвалою Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 за результатами розгляду кредиторських вимог ОСОБА_1 визнано лише вимоги щодо заборгованості із заробітної плати у сумі 97 832,11 грн, тоді як у визнанні вимог про стягнення 774 461,79 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено саме з тих підстав, що матеріали справи не містять доказів визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а відповідні вимоги не підтверджені рішенням компетентного юрисдикційного органу.
Отже, сам місцевий господарський суд у межах розгляду кредиторських вимог виходив із того, що питання незаконності звільнення та поновлення на роботі не було вирішене у встановленому законом порядку. 
За таких обставин, залишення без розгляду позову в частині вимог про скасування наказу та поновлення на роботі фактично позбавляє позивача процесуальної можливості отримати судове вирішення саме тих питань, без встановлення яких суд у справі про банкрутство відмовив у визнанні вимоги про середній заробіток.
Такий підхід створює процесуальну суперечність: з одного боку, позов про встановлення незаконності звільнення залишено без розгляду з мотивів подання кредиторської заяви; з іншого боку, у визнанні кредиторської вимоги про середній заробіток відмовлено саме через відсутність судового рішення про незаконність звільнення. 
Судова колегія зазначає, що наявність у справі про банкрутство заяви кредитора про визнання грошових вимог не усуває існування спору щодо законності звільнення працівника, не вирішує питання правомірності оскаржуваного наказу та не відновлює порушене право на працю. 
Вирішення зазначених вимог потребує самостійного судового розгляду та надання оцінки обставинам дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства при застосуванні дисциплінарного стягнення і припиненні трудових відносин.
Отже, поширивши дію частини четвертої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства на вимоги про визнання незаконним та скасування наказу про застосування дисциплінарного стягнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції фактично позбавив позивача права на судовий захист у зазначеній частині.
Залишення без розгляду вимог про поновлення на роботі лише з підстав подання у справі про банкрутство заяви з грошовими вимогами призводить до ситуації, за якої законність звільнення працівника не отримує судової оцінки, а порушене трудове право залишається без належного способу захисту.
При цьому, процедура розгляду кредиторських вимог не передбачає вирішення спору щодо законності наказу про звільнення, дослідження дотримання роботодавцем вимог трудового законодавства, встановлення наявності чи відсутності підстав для поновлення працівника на роботі та вирішення питання про відшкодування моральної шкоди. 
Інше тлумачення частини четвертої статті 7 КУзПБ фактично означало б, що після відкриття провадження у справі про банкрутство роботодавця працівник втрачає можливість оскаржити незаконне звільнення та домогтися поновлення на роботі, що суперечить не лише змісту статті 7 КУзПБ, а й конституційному праву особи на судовий захист та доступ до правосуддя.
Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів зазначає таке. 
Заява ОСОБА_1 про визнання кредиторських вимог до боржника взагалі не містила вимоги про відшкодування моральної шкоди.
З ухвали Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 убачається, що суд розглядав заяви ОСОБА_1 з грошовими вимогами на суму 97 832,11 грн заборгованості із заробітної плати та на суму 774 461,79 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимога про відшкодування моральної шкоди в межах цих кредиторських вимог судом не розглядалася та не була предметом вирішення під час постановлення ухвали від 26.01.2026.
За таких обставин, відсутні підстави вважати, що позивач реалізував право на заявлення вимоги про моральну шкоду в процедурі банкрутства як кредиторської вимоги, а тому відсутня необхідна умова для застосування частини четвертої статті 7 КУзПБ до цієї частини позову.
Колегія суддів також враховує, що предметом розгляду під час вирішення заявлених ОСОБА_1 кредиторських вимог були вимоги щодо заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тоді як вимога про відшкодування моральної шкоди у межах процедури розгляду кредиторських вимог не заявлялася та судом не розглядалася, а ухвала Господарського суду Донецької області від 26.01.2026 не містить будь-яких висновків щодо наявності чи відсутності підстав для її відшкодування. За таких обставин відсутні підстави вважати, що спір у цій частині охоплювався предметом розгляду заявлених кредиторських вимог, а відтак і для застосування до нього положень частини четвертої статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства. При цьому вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від доводів позивача щодо незаконності його звільнення та обставин, які, на його переконання, спричинили моральні страждання, а тому її вирішення потребує встановлення факту протиправної поведінки роботодавця, наявності шкоди, причинного зв`язку між діями роботодавця та заявленими наслідками, а також оцінки обґрунтованості та розміру заявленого відшкодування, що не було предметом дослідження господарського суду під час розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство.
Таким чином, залишення без розгляду вимог позивача про скасування наказу, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди створило непропорційне процесуальне обмеження права позивача на звернення до суду та фактично унеможливило розгляд спору щодо захисту його трудових прав по суті.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 280 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Отже, суд першої інстанції помилково поширив правові наслідки, передбачені частиною четвертою статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства, на вимоги, які не є вимогами про стягнення грошових коштів з боржника. 
Таке застосування процесуального закону призвело до безпідставного позбавлення позивача права на розгляд по суті спору щодо законності звільнення, поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. 
Відтак, ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 слід скасувати в частині залишення без розгляду позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” від 01.05.2024 № 114к “Про застосування дисциплінарного стягнення”, поновлення ОСОБА_1 на роботі електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті на дільниці №1-1 ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” та стягнення моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн, а справу в цій частині передати на розгляд Господарського суду Донецької області, а в частині залишення без розгляду вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - оскаржувану ухвалу слід залишити без змін. 
Керуючись статтями 269, 270, 275, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 у справі № 905/169/25 (226/1522/24) скасувати в частині залишення без розгляду позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” від 01.05.2024 № 114к “Про застосування дисциплінарного стягнення”, поновлення ОСОБА_1 на роботі електрослюсарем підземним 5 розряду з повним робочим днем в шахті на дільниці №1-1 ТОВ “КРАСНОЛИМАНСЬКЕ” та стягнення моральної шкоди у сумі 50 000,00 грн.
Справу № 905/169/25 (226/1522/24) в цій частині передати на розгляд Господарського суду Донецької області. 
В решті ухвалу Господарського суду Донецької області від 10.11.2025 у справі № 905/169/25 (226/1522/24) залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки оскарження передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 18.06.2026. 

Головуючий суддя С.Ч. Жельне

Суддя П.В. Тихий 

Суддя О.В. Плахов