ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
РІШЕННЯ 
21 травня 2026 року 	Справа № 280/1286/26 м.Запоріжжя	

Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Сіпаки А.В., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Запорізького окружного адміністративного суду надійшла (уточнена) позовна заява ОСОБА_1 (далі – позивач) до Військової частини НОМЕР_2 (далі – відповідач), в якій позивач просить суд:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ), яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) як батьку зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належної йому частки грошового забезпечення з дня зникнення безвісти 11.03.2025р. та до дня його виключення зі списків особового складу військової частини;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_2 (ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , рнокпп НОМЕР_1 ) як батьку зниклого безвісти військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , належну йому частку грошового забезпечення з дня зникнення безвісти 11.03.2025р. та до дня його виключення зі списків особового складу військової частини.
Ухвалою суду від 10.03.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні), протягом тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву. Також вказаною ухвалою суду витребувано у відповідача докази.
Мотиви позовної заяви зводяться до того, що позивач є батьком військовослужбовця ОСОБА_2 , який зник безвісти 11.03.2025 під час проходження військової служби. Позивач вважає, що має право на отримання частки грошового забезпечення військовослужбовця з дня зникнення безвісти до дня виключення його зі списків особового складу військової частини. Позивач посилається на те, що згідно з наказом №14 від 14.01.2026 військовослужбовця ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу військової частини, а тому, на думку позивача, грошове забезпечення мало нараховуватися до січня 2026 року включно. Також позивач зазначає, що Військовою частиною НОМЕР_2 видано наказ від 25.03.2026 № 1015, яким оформлено депонування для спадщини 50% грошового забезпечення та виплату решти батьку. Водночас, на думку позивача, якщо для спадщини депоновано 596 066,87 грн, то інші 50% у такому ж розмірі мали бути виплачені саме йому. Фактична виплата у сумі 143 267,12 грн, на переконання позивача, не відповідає належному розміру виплати, а невиплачена сума становить 452 799,75 грн. Крім того, позивач вважає, що відповідачем безпідставно не здійснено нарахування грошового забезпечення після серпня 2025 року, зокрема додаткової винагороди та інших складових грошового забезпечення за період з вересня 2025 року по січень 2026 року включно. Просить задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою суду від 10.03.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні), протягом тридцяти днів із дня відкриття провадження у справі. Відповідачу запропоновано у 15-денний строк з дня отримання ухвали надати відзив на позовну заяву. Також вказаною ухвалою суду витребувано у відповідача докази.
Ухвалою суду від 28.04.2026 у задоволенні клопотання Військової частини НОМЕР_2 про закриття провадження у справі №280/1286/26 відмовлено. Витребувано у Військової частини НОМЕР_2 : повний помісячний розрахунок грошового забезпечення ОСОБА_2 за період з 11.03.2025 по 14.01.2026 із зазначенням усіх складових; документи та пояснення щодо підстав, розрахунку і складу суми, фактично виплаченої позивачу; документи та пояснення щодо підстав визначення, депонування та виплати сум, пов`язаних із 50 відсотками грошового забезпечення; документи та пояснення щодо підстав ненарахування або припинення нарахування складових грошового забезпечення після серпня 2025 року по 14.01.2026 включно.
11.05.2026 до суду від представника відповідача на виконання вимог ухвали суду від 28.04.2026, надійшли додаткові пояснення, в обґрунтування в яких вказано, що відповідач діяв виключно в межах спеціального правового регулювання, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884, та Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260. Відповідач вказує, що на підставі наявних документів, у тому числі лікарського свідоцтва про смерть, свідоцтва про смерть, наказу по стройовій частині, фінансової довідки та документів щодо відкритої спадкової справи, позивачу було проведено виплату у сумі 143 267,12 грн. Інша частина належних, але не виплачених сум, за твердженням відповідача, має депонований та/або спадковий правовий режим і не може бути виплачена позивачу поза процедурою спадкування. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також просив вирішити питання про залучення приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік Світлани Станіславівни як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Відповідно до приписів Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), справу розглянуто судом в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступні обставини.
Судом встановлено, а матеріалами справи підтверджено, що позивач, ОСОБА_1 є батьком військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (з основної діяльності) від 06.05.2025 №3062 за результатами спеціального розслідування військовослужбовців, у тому числі ОСОБА_2 , визнано таким, що зник безвісти.
Відповідно до cповіщення №1035 від 26.09.2025, навідник 3 десатно-штурмового відділення 1 десантно-штурмового роти 1 десантно-штурмового батальйону військової частини НОМЕР_2 солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний на військову службу по мобілізації 12.11.2024 ІНФОРМАЦІЯ_3 , загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 поблизу населеного пункту Княжий 2, Суджанського району, Курської області, рф. Причина смерті: вибухова травма голови та грудної клітки.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_2 (по стороковій частині) від 14.01.2026 №14 військовослужбовця ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_2 .
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 25.03.2026 №1015 «Про виплати грошового забезпечення зниклим безвісти військовослужбовцям» було визначено порядок виплати та депонування належних сум щодо ОСОБА_2 . Зазначеним наказом передбачено депонування 50% належного грошового забезпечення на користь ОСОБА_2 та виплату ОСОБА_1 відповідної частки як батьку військовослужбовця.
Згідно з відомістю розподілу виплат від 31.03.2026 № 260331PB000054648324, позивачу фактично перераховано грошові кошти у сумі 143 267,12 грн.
З довідки Військової частини НОМЕР_2 №1084/7 від 12.03.2026 вбачається наявність суми, що підлягає депонуванню.
Позивач не заперечує факту отримання ним виплати у сумі 143 267,12 грн, однак вважає її розмір неправильним та наполягає на виплаті йому додаткових сум, у тому числі тих, які відповідачем віднесені до депонованих або спадкових.
Щодо питання залучення приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік Світлани Станіславівни як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною другою статті 49 КАС України якщо адміністративний суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до судового розгляду встановить, що судове рішення може вплинути на права та обов`язки осіб, які не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Ознайомившись з заявами по суті справи та доказами, поданими учасниками справи, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що рішення суду у даній справі може вплинути на права та обов`язки приватного нотаріуса Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бурдік Світлани Станіславівни, а тому відсутні підстави для її залучення до участі у розгляді цієї справи у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.
Вирішуючи адміністративну справу по суті заявлених вимог, надаючи оцінку обставинам (фактам), якими обґрунтовані вимоги і заперечення учасників справи, суд виходить з такого. 
Відповідно до частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті такі рішення, чи вчинені дії або бездіяльність на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України та законами України.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За змістом статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, визначає Закон України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей від 20.12.1991 № 2011-XII (далі - Закон № 2011-XII).
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Частиною шостою статті 9 Закону № 2011-XII встановлено, що за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Сім`ям зазначених військовослужбовців щомісячно виплачується грошове забезпечення, в тому числі додаткові та інші види грошового забезпечення, у порядку та в розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України (абз. 1).
Грошове забезпечення виплачується таким членам сімей військовослужбовців: дружині (чоловіку), а в разі її (його) відсутності - повнолітнім дітям, які проживають разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі і не мають дітей. Виплата грошового забезпечення цим членам сімей здійснюється до повного з`ясування обставин захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, інтернування військовослужбовців або їх звільнення, або визнання їх у встановленому законом порядку безвісно відсутніми чи померлими. У всіх випадках виплата грошового забезпечення здійснюється не більше ніж до дня виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (абз. 3-4).
Наказом Міністерства оборони України № 260 від 07.06.2018 затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок № 260), який визначає механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам.
Розділом ХХХ Порядку № 260 регулюється питання щодо виплати грошового забезпечення в разі захоплення в полон чи заручниками, смерті (загибелі) військовослужбовців або якщо вони визнані безвісно відсутніми чи оголошені померлими.
Грошове забезпечення військовослужбовцям, захопленим у полон або заручниками (крім військовослужбовців, які здалися в полон добровільно), а також інтернованим в нейтральних державах або безвісно відсутнім, виплачується відповідно до Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець (пункт 3 Розділ ХХХ Порядку № 260).
Згідно з п. 1 Порядку виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2016 № 884 (далі - Порядок №884), цей Порядок визначає механізм виплати грошового забезпечення, в тому числі додаткових та інших видів грошового забезпечення, сім`ям військовослужбовців Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, Держспецтрансслужби та Держспецзв`язку, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх (далі - військовослужбовці).
Згідно п. 2 цього Порядку за військовослужбовцями зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення (далі - грошове забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Згідно п. 3 цього Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється з дня захоплення військовослужбовців у полон або заручниками, а також інтернування в нейтральних державах або зникнення безвісти, визначеним особам за їх заявою на ім`я командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації).
Згідно п. 4 цього Порядку Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) розглядає заяву про виплату та додані до неї документи і приймає рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам або про відмову у виплаті грошового забезпечення.
Рішення про виплату належної частки грошового забезпечення заявникам приймається на підставі:
документів, визначених у пункті 3 цього Порядку;
інформації, отриманої з державних реєстрів;
копії особистого розпорядження на випадок полону (за наявності).
Рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення у письмовій формі доводиться до відома заявника протягом 15 календарних днів з дня подання заяви про виплату з обов`язковим зазначенням підстави у разі відмови у такій виплаті.
Командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) приймає рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам у разі:
подання заяви про виплату особами, не передбаченими в пункті 1 цього Порядку, а також визначеними особами, які мають (набули) громадянство російської федерації чи республіки білорусь, або постійно проживають на території таких країн, або засуджені за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору;
подання не в повному обсязі документів, зазначених у пункті 3 цього Порядку;
з`ясування в установленому порядку обставин щодо добровільної здачі військовослужбовців у полон, самовільного залишення ними військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства.
У разі відсутності документів, визначених у пункті 3 цього Порядку, та для прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам командир (начальник, керівник) військової частини (установи, організації) отримує відповідні витяги з державних реєстрів щодо військовослужбовців та зазначених осіб, які мають право на отримання грошового забезпечення у порядку, визначеному в пункті 6 цього Порядку.
Прийняття рішення про відмову у виплаті грошового забезпечення заявникам не позбавляє їх права звернутися до командира (начальника, керівника) військової частини (установи, організації) повторно після усунення причин, що стали підставою для відмови у виплаті.
Згідно п. 6 цього Порядку виплата грошового забезпечення здійснюється:
особам, визначеним в особистому розпорядженні на випадок полону, відповідно до зазначеного розміру частки у відсотках після здійснення встановлених законом відрахувань. У разі відсутності в особистому розпорядженні на випадок полону стовідсоткового розподілу грошового забезпечення нерозподілена частка грошового забезпечення зберігається за військовослужбовцями;
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону - рівними частками в загальній сумі 50 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань) - дружині (чоловіку), законним представникам малолітніх (неповнолітніх) дітей, дітям з числа осіб з інвалідністю з дитинства (незалежно від віку) або їх законним представникам та батькам військовослужбовців (крім тих із зазначених осіб, які одержують від військовослужбовців аліменти, а також батьків, позбавлених батьківських прав, за умови, що ці права не були поновлені);
у разі відсутності особистого розпорядження на випадок полону та осіб, зазначених в абзаці третьому цього пункту, - рівними частками, в загальній сумі 20 відсотків грошового забезпечення (після здійснення встановлених законом відрахувань), - повнолітнім дітям, рідним братам (сестрам), законними представниками яких є військовослужбовці.
У разі неподання визначеними особами заяв про виплату належне не виплачене грошове забезпечення визначеним особам та військовослужбовцям:
виплачується військовослужбовцям з дня звільнення військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, інтернованих у нейтральних державах;
включається до складу спадщини з дати складення актового запису про смерть.
Згідно п. 7 цього Порядку виплата грошового забезпечення не здійснюється у разі:
добровільної здачі в полон, самовільного залишення військової частини (установи, організації), місця служби або дезертирства військовослужбовців;
наявності (набуття) у визначних осіб громадянства Російської Федерації чи Республіки Білорусь, або у разі постійного проживання на території таких країн, або засудження за державну зраду, колабораційну діяльність, пособництво державі-агресору.
У частині доводів позивача щодо додаткової винагороди суд також враховує положення постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Водночас наявність відповідного виду грошового забезпечення або додаткової винагороди не виключає необхідності застосування спеціального порядку визначення осіб, яким такі суми можуть бути виплачені, та правового режиму належних, але не виплачених сум.
Системний аналіз наведених нормативно-правових актів свідчить, що виплата грошового забезпечення членам сім`ї військовослужбовця, який зник безвісти або щодо якого надалі підтверджено факт смерті, здійснюється не за довільним арифметичним розрахунком заявника, а в межах спеціальної процедури, яка передбачає перевірку документів, визначення статусу військовослужбовця, встановлення осіб, які мають право на отримання відповідних сум, визначення частки, що підлягає безпосередній виплаті, та правового режиму сум, які підлягають депонуванню або входять до складу спадщини.
Судом встановлено, що Військова частина НОМЕР_2 не залишила питання виплати позивачу грошового забезпечення без розгляду та не ухилялася від виконання покладених на неї обов`язків.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач діяв на підставі офіційних документів, які мали юридичне значення для визначення правового режиму спірних сум, а саме: лікарського свідоцтва про смерть, свідоцтва про смерть, наказів по стройовій частині, фінансової довідки, наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу, відомості розподілу виплат, запиту приватного нотаріуса, відповіді військової частини та документів щодо відкритої спадкової справи.
На підставі зазначених документів відповідачем було визначено період, за який могли враховуватися відповідні суми грошового забезпечення, склад нарахованих сум, частину коштів, що підлягала фактичній виплаті позивачу як визначеній законом особі, а також частину коштів, яка підлягала депонуванню та/або мала спадковий правовий режим.
За результатами такого розгляду Військовою частиною НОМЕР_2 видано відповідний наказ та фактично виплачено позивачу 143 267,12 грн., що підтверджується відомістю розподілу виплат.
Отже, матеріали справи підтверджують, що відповідач вчинив необхідні дії в межах встановленої процедури: перевірив наявні документи, визначив правовий режим відповідних сум, оформив рішення про виплату і депонування, здійснив фактичну виплату позивачу та врахував відкриття спадкової справи щодо сум, які не підлягали безпосередній виплаті позивачу.
При цьому сама по собі незгода позивача з результатом такого розрахунку не свідчить про порушення відповідачем процедури.
Доводи позивача фактично зводяться до того, що він вважає недостатнім розмір виплаченої йому суми та наполягає на отриманні коштів, які відповідачем віднесені до депонованих або таких, що мають спадковий правовий режим.
Суд не приймає такі доводи, виходячи з того, що незгода позивача з розміром фактично виплаченої йому суми, а також його бажання отримати депоновані кошти поза спадковим порядком, самі по собі не свідчать про протиправність дій відповідача.
Військова частина здійснила розрахунок та виплату в межах спеціального правового регулювання, визначеного пунктом 6 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Порядком виплати грошового забезпечення сім`ям військовослужбовців, захоплених у полон або заручниками, а також інтернованих у нейтральних державах або безвісно відсутніх, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 30 листопада 2016 року № 884, та розділом XXX Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260.
Належні, але не виплачені суми, які не підлягають безпосередній виплаті позивачу як визначеній особі, мають депонований та/або спадковий правовий режим і не можуть бути стягнуті на його користь у порядку адміністративного судочинства поза процедурою спадкування.
Адміністративний суд у межах цієї справи не вирішує питання про склад спадщини, коло спадкоємців, розмір спадкових часток або порядок видачі свідоцтва про право на спадщину. Такі питання належать до сфери спадкових правовідносин та вирішуються у порядку, визначеному цивільним законодавством і нотаріальною процедурою.
Щодо посилання позивача на дату 14.01.2026 як на підставу для нарахування грошового забезпечення до січня 2026 року включно, суд зазначає таке.
Вказана дата є датою видання наказу про виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини. Водночас вона не є датою смерті військовослужбовця та не створює самостійної підстави для автоматичного виникнення нових сум грошового забезпечення після підтвердження факту смерті відповідними первинними документами.
Дата виключення зі списків особового складу має значення для військового обліку та оформлення проходження служби, однак не може тлумачитися відокремлено від лікарського свідоцтва про смерть, свідоцтва про смерть, наказів по стройовій частині, фінансової довідки, відомості розподілу виплат і документів щодо відкритої спадкової справи.
Інше тлумачення фактично означало б, що дата видання наказу про виключення зі списків особового складу, а не дата смерті, підтверджена первинними документами, визначала б обсяг грошового забезпечення, що суперечить змісту спеціального правового регулювання та правовій природі відповідних виплат.
Суд також відхиляє арифметичні доводи позивача про те, що якщо сума, депонована для спадщини, становить 596 066,87 грн, то аналогічна сума автоматично підлягала виплаті саме йому.
Такий підхід не враховує правової природи спірних сум, порядку їх розподілу, наявності спадкового режиму та спеціального механізму виплати, встановленого наведеними нормативно-правовими актами.
Факт депонування певної суми для спадщини не означає виникнення у позивача права вимагати виплату відповідної суми безпосередньо від військової частини поза спадковою процедурою. Так само сам факт відкриття спадкової справи не свідчить про протиправність дій відповідача, а навпаки підтверджує необхідність застосування до частини сум саме спадкового правового режиму.
Позивач не надав належних і допустимих доказів того, що відповідач безпідставно не врахував суми, які відповідно до закону мали бути виплачені саме йому, або що кошти, віднесені до депонованих чи спадкових, підлягали безпосередній виплаті позивачу в адміністративному порядку.
Натомість наявні у справі докази підтверджують, що Військова частина НОМЕР_2 діяла відповідно до процедури, у межах наданих повноважень та на підставі документів, які мали юридичне значення для визначення правового режиму відповідних сум.
Згідно з частиною другою статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частинами 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Відповідно до положень статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Інші доводи сторін, не впливають на правильність вирішення спору по суті.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п.29).
Також у рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
За таких обставин суд дійшов висновку, що оскаржувана бездіяльність відповідача відсутня, а позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, з огляду на відмову в задоволенні позову, підстави для стягнення судових витрат з відповідача відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 9, 77, 90, 132, 133, 143, 243-246, 262 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 )до Військової частини НОМЕР_2 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, — відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення складено у повному обсязі та підписано 21.05.2026.

Суддя А.В. Сіпака