Справа № 758/18028/25 
Категорія 35 

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 квітня 2026 року          м. Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:
головуючого судді     Петрова Д.В.,
при секретарі судового засідання   Сідько І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, заборгованості з постачання електричної енергії, заборгованості з управління багатоквартирним будинком з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості,
У С Т А Н О В И В :
У листопаді 2025 року КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» звернулося до Подільського районного суду м. Києва із вищевказаною позовною заявою.
В обґрунтування заявлених вимог представник позивача зазначає, що договір укладений між позивачем та відповідачем (відповідачами), шляхом прийняття пропозиції укласти такий договір (оферта), а отримання споживачами згаданого вище будинку в якому розташована квартира АДРЕСА_1 в якій зареєстровані громадянин ОСОБА_1 , послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, на підставі Договору від 14 липня 2015 року.
Тобто згідно згаданого вище Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, згадані особи - є споживачами житлово-комунальної послуги у якої (яких) виникла заборгованість за оплату даних послуг.
Слід зауважити, що за період з дати опублікування договору (14.04.2015 року) боржник здійснював оплату послуг за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що підтверджується розрахунком заборгованості за послуги, а відтак, акцептував (вали) умови опублікованого договору, та не заперечував (вали) до його приєднання та споживання послуг Комунального підприємства.
Так, 07.02.2025, між Комунальним підприємством та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 в особі заступника голови Подільської районної в м. Києві державної адміністрації Дубовика М.Г. укладено договір № 270 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.
В період з 01.04. 2015 до 01.02.2016 сплата постачальнику за спожиту житловими будинками, в тому числі по АДРЕСА_2 електричну енергію здійснювалась відповідно до тристоронніх договорів поруки, укладених між ПАТ «Київенерго», Комунальним підприємством та комунальними підприємствами, на обслуговуванні яких раніше перебували житлові будинки.
В подальшому, 02.02.2016 року Комунальним підприємством (споживач) було укладено з ПАТ «Київенерго» (Постачальник) договір про постачання електричної енергії № 20120, за умовами якого Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача за об`єктами Споживача.
3 огляду на викладене, Комунальне підприємство забезпечувало електричну енергію житловим будинкам, який (які) перебуває (перебувають) у нього на балансі із загальнобудинковим обліком, в тому числі будинок АДРЕСА_2 .
В подальшому, Комунальне підприємство приєдналося до Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг - ПАТ «Київські енергетичні послуги», за умовами договору з яким Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача.
3 огляду на викладене, з 01.01.2019 по теперішній час електропостачання житлових будинків із загальнобудинковим обліком, в тому числі будинку АДРЕСА_2 здійснюється на підставі публічного договору з постачальником універсальних послуг.
Так, розрахунком заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.04.2015 по 01.07.2025, встановлено, що за згаданою вище адресою виникла заборгованість зі сплати згаданих житлово-комунальних послуг, виконавцем (управителем) яких є Комунальне підприємство.
Наданим розрахунком заборгованості, встановлено, що: заборгованість зі сплати житлово - комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за відповідний період склала: 12 290 грн. 23 коп., заборгованість з постачання електричної енергії за відповідний період склала: 39 674 грн. 70 коп., заборгованість з управління багатоквартирним будинком за відповідний період склала: 1 259 грн. 10 коп.
В свою чергу, доповненням до розрахунку в частині інфляційної складової та трьох відсотків річних встановлено, що загальна сума боргу складає 82 959 грн. 30 коп.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.11.2025 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
16.02.2026 від відповідача ОСОБА_1 на адресу Подільського районного суду м. Києва надійшов відзив на позовну заяву.
В обґрунтування своїх заперечень відповідач зазначає, що позивачем не дотримано вимог щодо позовної давності. Тобто, виходячи з вищенаведеного вважає, що позивачем пропущений строк позовної давності за вимогами, що виникли з 01 квітня 2015 року до 12 березня 2017 року. Те саме стосується й позовної давності щодо вимоги про стягнення 3% річних та індексу інфляції, оскільки статтею 257 ЦК України передбачена загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Зазначає, що відсутні правові підстави нарахування 3% річних та інфляційних за період дії воєнного стану (в період дії редакції Постанови, що передбачає заборону нарахування 3% річних та інфляційних не зважаючи на перебування тієї чи іншої території в окупації, визнання її такою, де ведуться бойові дії), а саме з 24.02.2022 року по 30.12.2023.
Вважає, що Позивачем, крім того, що порушені вимоги щодо позовної давності, ні в позовній заяві, ні в доданих документах не надано доказів на обґрунтування вимог щодо стягнення 3% річних та інфляційних за період, що передує введенню воєнного стану в Україні, в період після закінчення активних бойових дій в місті Києві, а саме: не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості за нарахованими 3% річних та інфляційних. Зокрема, Позивачем не надано обґрунтування розміру індексу інфляції.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з статуту позивача, затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 06.01.2015 № 7 предметом діяльності Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» є утримання житлового та нежитлового фонду, утримання прибудинкових територій, об`єктів благоустрою, укладення договорів на надання житлово-комунальних послуг.
Відповідно до розпорядження Подільської районної у місті Києві державної адміністрації від 29.01.2015 № 50 на баланс Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» до господарського управління передано будинок АДРЕСА_2 .
Пропозицію укласти договір (оферту), що містить істотні умови договору про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території опубліковано 14 липня 2015 року в газеті «Хрещатик» за № 99. Відповідно до умов оферти договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкової території, що укладається виконавцем із споживачем-фізичною особою, яка не є суб`єктом господарювання є договором приєднання.
Таким чином, оскільки зазначений договір є публічним та договором приєднання, то відповідно відповідач приєднався до умов такого шляхом фактичного користування такими послугами.
Отже, між сторонами виникли договірні відносини, які регулюються нормами спеціального законодавства та умовами договору.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 1 закону України «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги
Однак, як встановлено судом, договір укладений між позивачем та відповідачем (відповідачами), шляхом прийняття пропозиції укласти такий договір (оферта), а отримання споживачами згаданого вище будинку в якому розташована квартира АДРЕСА_1 в якій зареєстровані громадянин ОСОБА_1 , послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, на підставі Договору від 14 липня 2015 року.
Тобто згідно згаданого вище Договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, згадані особи - є споживачами житлово-комунальної послуги у якої (яких) виникла заборгованість за оплату даних послуг.
Слід зауважити, що за період з дати опублікування договору (14.04.2015 року) боржник здійснював оплату послуг за утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, що підтверджується розрахунком заборгованості за послуги, а відтак, акцептував (вали) умови опублікованого договору, та не заперечував (вали) до його приєднання та споживання послуг Комунального підприємства.
Так, 07.02.2025, між Комунальним підприємством та співвласниками багатоквартирного будинку АДРЕСА_2 в особі заступника голови Подільської районної в м. Києві державної адміністрації Дубовика М.Г. укладено договір № 270 про надання послуги з управління багатоквартирним будинком.
В період з 01.04. 2015 до 01.02.2016 сплата постачальнику за спожиту житловими будинками, в тому числі по АДРЕСА_2 електричну енергію здійснювалась відповідно до тристоронніх договорів поруки, укладених між ПАТ «Київенерго», Комунальним підприємством та комунальними підприємствами, на обслуговуванні яких раніше перебували житлові будинки.
В подальшому, 02.02.2016 року Комунальним підприємством (споживач) було укладено з ПАТ «Київенерго» (Постачальник) договір про постачання електричної енергії № 20120, за умовами якого Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача за об?єктами Споживача.
3 огляду на викладене, Комунальне підприємство забезпечувало електричну енергію житловим будинкам, який (які) перебуває (перебувають) у нього на балансі із загальнобудинковим обліком, в тому числі будинок АДРЕСА_2 .
В подальшому, Комунальне підприємство приєдналося до Договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг - ПАТ «Київські енергетичні послуги», за умовами договору з яким Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача.
3 огляду на викладене, з 01.01.2019 по теперішній час електропостачання житлових будинків із загальнобудинковим обліком, в тому числі будинку АДРЕСА_2 здійснюється на підставі публічного договору з постачальником універсальних послуг.
Так, розрахунком заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.04.2015 по 01.07.2025, встановлено, що за згаданою вище адресою виникла заборгованість зі сплати згаданих житлово-комунальних послуг, виконавцем (управителем) яких є Комунальне підприємство.
Наданим розрахунком заборгованості, встановлено, що: заборгованість зі сплати житлово - комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за відповідний період склала: 12 290 грн. 23 коп., заборгованість з постачання електричної енергії за відповідний період склала: 39 674 грн. 70 коп., заборгованість з управління багатоквартирним будинком за відповідний період склала: 1 259 грн. 10 коп.
В свою чергу, доповненням до розрахунку в частині інфляційної складової та трьох відсотків річних встановлено, що загальна сума боргу складає 82 959 грн. 30 коп.
Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Позивач належним чином виконав умови договору, адже у строки та в порядку надав споживачеві послуги з утримання будинку та прибудинкової території.
Щодо застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України, тобто відповідальність за порушення грошового зобов`язання, суд прийшов до наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина 2 цієї статті).
У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, який у силу ч.4 ст.264 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
Правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовими зобов`язаннями, у яких, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання.
Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається, суд зазначає, що позивач належним чином виконав умови договору, адже у строки та в порядку надав споживачеві послуги, а відтак, оскільки відповідачами не було погашено заборгованість, тому є підстави для стягнення інфляційний втрат та 3% річних.
Щодо заперечень відповідача, що позивачем не дотримано вимог щодо позовної давності, суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
З точки зору ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.
Відповідачі, заперечуючи проти задоволення позову, заявили про застосування строку позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості.
Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання.
У ч. 1 ст. 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).
Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1 та 2 ст. 264 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBI№GS A№D OTHERS v. THE U№ITED KI№GDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (№o. 2), № 66610/09,§ 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19», із подальшими змінами, на усій території України установлено карантин з 12 березня 2020 року до 31 липня 2020 року, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2020 року № 392, враховуючи зміни, внесені постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2020 року № 500.
Дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 1 серпня до 19 грудня 2020 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 22 липня 2020 року № 641, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 26 серпня 2020 року № 760, від 13 жовтня 2020 року № 956, від 9 грудня 2020 року № 1236.
В подальшому, дію карантину, встановленого цією постановою, продовжено з 19 грудня 2020 року до 31 грудня 2022 року згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2020 року № 1236, враховуючи зміни, внесені постановами Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2021 року № 104, від 21 квітня 2021 року № 405, від 16 червня 2021 року № 611, від 11 серпня 2021 року № 855, від 22 вересня 2021 року № 981, від 15 грудня 2021 року № 1336, від 23 лютого 2022 року № 229, від 27 травня 2022 року № 630, від 19 серпня 2022 року № 928.
Оскільки з 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві та Перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, у т. ч. статтями 257, 258 ЦК України продовжуються на строк дії такого карантину, тому щодо вимог позивача про стягнення заборгованості за період з квітня 2017 року до 01 травня 2018 року трирічний строк позовної давності не пропущений, оскільки на час подання позовної заяви у жовтні 2024 року такий строк був продовжений вищевказаним Законом.
При цьому, Законом України № 731-ІХ від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)»), до 06 серпня 2020 року були продовжені саме процесуальні строки, визначені ЦПК України. Натомість строки, визначені пунктом 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, зокрема строки визначені нормами матеріального права - ст. ст. 257 і 258 ЦК України, таких змін та (або) обмежень вищевказаним Законом не зазнали і, відповідно, вважаються продовженими і на час розгляду цієї справи судом.
Щодо заперечення відповідача, що відсутні правові підстави нарахування 3% річних та інфляційних за період дії воєнного стану, суд дійшов наступного висновку.
Згідно Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (№530-ІХ від 17 березня 2020 року), на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19), та протягом 30 днів з дня його відміни забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги.
Тобто, закон звільняє боржників саме від сплати неустойки (штрафів, пені) за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги на вказаний вище період. У той же час, платежі компенсаційного характеру, встановлені статтею 625 ЦК України - інфляційні, а також 3% річних від простроченої суми, не є неустойкою, та звільнення від таких заходів відповідальності законом не передбачено.
Згідно з Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України №2102-ІХ від 24.02.2022 «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який в подальшому неодноразово продовжувався та триває по цей час.
Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» до 29 грудня 2023 року було визначено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється: нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.
Ця постанова набрала чинності з дня її опублікування і застосовується з 24 лютого 2022 року.
Однак, відповідно до пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України №1405 від 29 грудня 2023 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати житлово-комунальних послуг», яка набрала чинності 30 грудня 2023 року, пункт 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року №206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» викладено у такій редакції. Основні зміни полягають в тому, що з 30 грудня 2023 року заборона на нарахування штрафних санкцій, припинення/зупинення надання житлово-комунальних послуг та стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у зв`язку з не оплатою їх в не повному обсязі стосується виключно територій де ведуться бойові дії (можливих бойових дій) або тимчасово окупованих територій, а місто Київ не входить до переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджених наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій від 22 грудня 2022 року №309.
Щодо твердження відповідача, що позивачем не надано обґрунтованого розрахунку заборгованості за нарахованими 3% річних та інфляційних, суд дійшов наступного висновку.
Позивачем до позовної заяви надано детальний розрахунок заборгованості по послугам за особовим рахунком № НОМЕР_1 , також надано розрахунок інфляційної складової та 3% річних згідно заборгованості по послугам з постачання електричної енергії, утримання будинків, споруд та прибудинкової території, управління багатоквартирним будинком.
Враховуючи наведене вище, суд прийшов до висновку, що відповідач взятих на себе зобов`язань в строки передбачені договором належним чином не виконав, прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов наступних висновків.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат і передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У свою чергу, одним з видів витрат, пов`язаних з розглядом справи є витрати на професійну правничу допомогу, які несуть сторони судової справи (крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави).
Суд зазначає, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову.
Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
При цьому суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципом справедливості як одного з основних елементів принципу верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, зважаючи на складність справи, ціну позову, якість підготовлених документів, витрачений адвокатом час, тощо - є неспівмірним.
Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009.
Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо.
Згідно із ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. 
З урахуванням наведеного, оцінюючи об`єктивно як складність цієї справи, враховуючи предмет спору, а також з огляду на приписи п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вбачає наявність підстав для часткового задоволення заяви представника відповідача про стягнення з позивача у даній справі витрат на правничу допомогу, а саме у розмірі 1 000 грн, що відповідає критерію реальності та розумності, та є співмірним, виходячи зі складності, категорії справи, виконаних адвокатом робіт та наданих адвокатських послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.
Понесення позивачем судових витрат підтверджується платіжною інструкцією № 269606167 від 08.09.2025 про сплату судового збору у сумі 3 028 грн, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в розмірі пропорційному розміру задоволення позовних вимог.
На підставі викладеного та керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,
У Х В А Л И В :
Позов Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій, заборгованості з постачання електричної енергії, заборгованості з управління багатоквартирним будинком з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» заборгованість в загальному розмірі 82 959 (вісімдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят дев`ять) грн. 30 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» судовий збір у розмірі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва» витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000 (одна тисяча) грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повне найменування сторін та інших учасників справи:
- позивач - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Подільського району м. Києва», місцезнаходження: 04071, м. Київ, вул. Хорива, буд. 36, код ЄДРПОУ 39609111;
- відповідач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 реєстраційний номер облікової картки платників податків - НОМЕР_2 .

Суддя         Дмитро ПЕТРОВ