Дата документу 12.05.2026 Справа № 331/6677/25

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 331/6677/25 Головуючий у 1-й інстанції: Скользнєва Н.Г.
Провадження № 22-ц/807/939/26 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 травня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.
суддів: Гончар М.С., 
Полякова О.З.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що сторони перебувають у шлюбі з 01 листопада 2019 року, який зареєстрований Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1341, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_1 , виданим 01.11.2019.
Сторони спільних дітей не мають.
Зазначала, що спільне життя з відповідачем не склалося, разом вони не мешкають як подружжя, сумісне господарство не ведуть. Шлюбні відносини припинені, почуття один до одного втрачені. Подальше сумісне життя і збереження сім`ї не можливе. Спору про спільне майно не мають.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_2 просила суд розірвати шлюб між нею та ОСОБА_1 , що зареєстрований 01.11.2019 Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1341 від 01.11.2019.
Рішенням Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 01 листопада 2019 року Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1341.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1 211 гривень 20 копійок.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати, ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не були взяті до уваги доводи відповідача щодо обставин справи та ухвалено помилкове рішення у справі.
Зауважує, що станом на час подання апеляційної скарги він з позивачем продовжує проживати сумісно за адресою: АДРЕСА_1 , сторони жодного разу не казали один одному, що більше не кохають один одного.
Вважає, що він з ОСОБА_2 дуже добре розуміють один одного, оскільки вони обидва працюють у юридичній сфері.
Також, ОСОБА_1 заперечує щодо розходження поглядів на сімейні відносини та подальше життя, оскільки вважає себе гарним сім`янином, який ніколи не відмовлявся робити домашні справи по господарству, він з любов`ю ставився до дружини, та робив все для того, щоб їх подальше сімейне життя складалося якнайкраще.
Крім того, він з позивачем знаходився у стосунках з липня 2014 року, тобто більше 11 років, з яких у шлюбі більше 6 років, протягом вказаного періоду вони прожили разом у любові та злагоді.
На думку скаржника, позовна заява про розірвання шлюбу була подана внаслідок надмірного переживання сімейної сварки.
Також вважає, що заява ОСОБА_2 від 22.01.2026 року за своєю правовою природою в розумінні ЦПК України є саме відповіддю на відзив, який вона подала через «Елекронний суд» увечері 22.01.2026 року, відповідно відповідач був позбавлений можливості надати свої заперечення під час проведення судового засідання наступного дня, тобто 23.01.2026 року о 09.30. год.
Окрім того, судом першої інстанції не взято до уваги доводи відповідача щодо наявності підстав для вжиття судом заходів щодо примирення подружжя, скаржник вважає, що були наявні підстави для вжиття судом заходів щодо примирення подружжя, оскільки це не суперечило моральним засадам суспільства та дозволило б зберегти їх шлюб.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частин 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.
Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, яка заперечує проти надання строку для примирення сторін. При цьому, суд врахував закріплений у ст. 24 СК України принцип добровільності шлюбу, та виснував про обґрунтованість заявленого позову.
Апеляційний суд погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 01 листопада 2019 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 1341.
Сторони спільних дітей не мають.
Мотиви, якими керується апеляційний суд, та застосовані норми права.
Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
За змістом ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.
Відповідно до ст. 7 СК України сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя.
Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Відповідно до частини першої статті 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.
Положеннями частин третьої, четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.
Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.
Частиною 3 статті 105 СК України визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України.
Згідно з положеннями ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя.
Суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства (ст. 111 Кодексу).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 листопада 2018 року у справі № 761/33261/16-ц (провадження № 61-33349св18) зроблено висновок по застосуванню статті 111 СК України та вказано, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
За приписами ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.
Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру та бажання зберегти шлюб з відповідачем.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 10, 11 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.
Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду, що подальше спільне життя сторін як подружжя та збереження їхнього шлюбу буде суперечити інтересам позивача. Суд правильно виходив із того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя вже являється таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст. 24 СК України.
У даному випадку позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, що передусім свідчить про її сформоване бажання розлучитися і не мати сімейних (шлюбних) стосунків із відповідачем. Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його правомірні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Оскільки позивач не бажає перебувати у шлюбі з відповідачем та наполягає на його розірванні, відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що являється неприпустимим.
Враховуючи принцип добровільності союзу між чоловіком та жінкою, а також відсутність по справі обставин, які б свідчили про можливість відновлення між сторонами їх сімейних відносин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу, який вже носить формальний характер, оскільки сторони подружні відносини припинили та спільного господарства не ведуть, що суперечить правам та інтересам позивача, і вказані обставини є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_3 .
Відповідні норми права судом першої інстанції були застосовані правильно, а висновки суду відповідають встановленим обставинам справи.
Доводи апеляційної скарги про те, що сторони продовжують проживати сумісно за адресою: АДРЕСА_1 , на правильність висновків суду по суті спору не впливають.
Крім того, як вбачається з довідки голови ОСББ «Фелікса Мовчанського-50» вих. № 1 від 20.01.2026 року, ОСОБА_2 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , самостійно без спільного проживання з іншими повнолітніми особами як членами сім`ї, ОСОБА_1 за вказаною адресою фактично не проживає (а.с. 33).
Доводи щодо наявності гарних сімейних відносин та взаєморозуміння між сторонами не беруться до уваги, оскільки вони мають оціночний характер, не підтверджені належними та допустимими доказами, і самі по собі не свідчать про наявність юридично значущих обставин у цій справи.
Щодо того, що позивач 22.01.2026 року подала через «Електронний суд» заяву, яку відповідач вважає її відповіддю на відзив, і наголошує, що несвоєчасне подання вказаної заяви позбавило його можливості надати заперечення у судовому засіданні 23.01.2026 року, колегія суддів зазначає, що зазначені доводи не впливають на правильність вирішення спору по суті та не є підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Стосовно доводів скарги про не надання судом першої інстанції строку для примирення подружжя, колегія суддів зазначає, що у відзиві відповідачем не було обґрунтовано необхідність надання строку на примирення. Суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про фактичне припинення сімейних відносин та відсутність наміру позивача на їх відновлення, врахувавши категоричні заперечення позивача про надання строку на примирення та те, що це буде суперечити волевиявленню позивача та не має перспектив.
Крім того, апеляційний суд наголошує, що Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Оскільки такі питання можуть вирішуватися виключно у процесу розгляду справи. Надання строку для примирення подружжя є лише правом суду, а не його обов`язком.
Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 30.05.2019 року у справі № 442/63196/16-ц (провадження № 61-30728/св18).
Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що в апеляційній скарзі відповідач не порушував питання щодо надання строку на примирення та відповідних вимог не заявляв.
Доводи апеляційної скарги про те, що сторони мають намір зберегти шлюб є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на їх підтвердження.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Олександрівського районного суду м. Запоріжжя від 23 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 12 травня 2026 року.

Головуючий Д.А. Трофимова

Судді: М.С. Гончар 

О.З. Поляков