Справа № 144/1729/25
Провадження № 22-ц/801/1264/2026
Категорія: 70
Головуючий у суді 1-ї інстанції Магдяк Н. І.
Доповідач:Сало Т. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року	Справа № 144/1729/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів: Панасюка О.С., Шемети Т.М., секретар Кулішко Б.А., розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 17 березня 2026 року, ухвалене суддею Магдяк Н.І., повне рішення складено 23 березня 2026 року, в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів,
встановив:
У листопаді 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просила змінити розмір аліментів, визначений рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 22 березня 2021 року у справі №144/194/21, та стягувати з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з моменту звернення до суду до досягнення дитиною повноліття.
В обґрунтування позову ОСОБА_2 зазначила, що з 16 лютого 2019 року вона перебувала з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням суду від 29 березня 2021 року розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі у сторін народився син  ОСОБА_3 , який проживає разом із матір`ю. 
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 22 березня 2021 року у справі №144/194/21 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 3 000 гривень, щомісячно, починаючи з 04 лютого 2021 року і до його повноліття. Заборгованість зі сплати аліментів відсутня.
На сьогоднішній день аліменти в розмірі 3 000 гривень є недостатніми для забезпечення повноцінного розвитку, виховання та належного утримання дитини. Дитина перебуває у дошкільному віці, що потребує значних витрат на харчування, одяг, взуття, розвиток і медичне забезпечення. Загальні витрати на дитину становлять не менше 7000-9000 гривень на місяць, що більш як у двічі перевищує розмір аліментів у 3000 гривень. За останні роки в Україні суттєво зросли ціни на продукти, комунальні послуги, дитячий одяг, засоби гігієни, що фактично зменшує купівельну спроможність визначеної суми. 
Позивач зазначає, що відповідач є старшим солдатом та перебуває на військовій службі за контрактом, отримує щомісячне грошове забезпечення, що дозволяє сплачувати аліменти у більшому розмірі. Середній розмір грошового забезпечення військовослужбовця за контрактом у 2025 році становить від 25 000 до 45 000 гривень на місяць, залежно від посади, звання та умов служби. 
Оскільки аліменти в розмірі 3000 гривень щомісячно є недостатніми для забезпечення повноцінного розвитку, виховання та належного утримання дитини, позивач змушена звернутися до суду з вимогою щодо перегляду їхнього розміру та встановлення справедливого розміру аліментів відповідно до потреб дитини та фінансових можливостей відповідача.
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 17 березня 2026 року позов задоволено частково.
Змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений рішенням Теплицького районного суду Вінницької області у справі № 144/194/21 від 22 березня 2021 року із твердої грошової суми на частку від заробітку (доходу) платника податків. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частки зі всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% від прожиткового мінімуму щомісячно, для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття.
Виконавчий лист, виданий на підставі рішення Теплицького районного суду Вінницької області у справі № 144/194/21 від 22 березня 2021 року за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, після погашення боржником заборгованості по ньому, визнано таким, що не підлягає виконанню, і з часу набрання рішенням суду законної сили, аліменти стягувати згідно нового виконавчого листа. 
Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір у сумі 1331 (одна тисяча триста тридцять одна) гривня 20 копійок.
Не погодившись із вказаним рішенням,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.
У скарзі зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що з часу присудження аліментів на утримання сина у березні 2021 року у нього народилася дитина, на утримання якої він сплачує аліменти, він вдруге одружився, має непрацездатних батьків та стан його здоров`я значно погіршився. Суд дійшов помилкового висновку, що відповідач має надавати докази перебування непрацездатних батьків на його утриманні, оскільки законодавець у ст. 182 СК України чітко встановив, що для визначення розміру аліментів суд враховує наявність непрацездатних батьків у платника, а не їх утримання. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що він сплачує на утримання сина аліменти у більшій кількості, ніж встановлено рішенням суду, заборгованості зі сплати аліментів не має, що свідчить про добросовісне виконання ним своїх батьківських обов`язків відносно малолітнього сина. Матеріали справи не містять доказів того, що позивач зверталася до виконавця з метою індексувати (перерахувати) розмір аліментів чи доказів звернення до суду.
Також ОСОБА_1 до апеляційної скарги включено заперечення на ухвалу Теплицького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у даній справі. Вказує, що судом не враховано норму п. 2 ч. 1 ст.251 ЦПК України, яка передбачає обов`язок суду зупинити провадження у справі у разі перебування сторони у складі Збройних Сил України. Відтак вважає, що суд зобов`язаний був зупинити провадження у справі.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
У судове засідання, призначене на 26 травня 2026 року, учасники справи не з`явилися.
25 травня 2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява про зупинення провадження у справі, у якій він просить дане клопотання розглянути без його участі.
26 травня 2026 року від представника ОСОБА_2 – адвоката Ільніцької А.О. надійшла заява про розгляд справи без ОСОБА_2 та її представника.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, відповідно до якої неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів прийшла до висновку про розгляд спарви у відсутність належно повідомлених учасників справи.
Що стосується заперечення ОСОБА_1 на ухвалу Теплицького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року, то апеляційний суд виходить з наступного.
11 грудня 2025 року від ОСОБА_1 надійшла заяву, в якій він просив зупинити провадження у даній справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України до припинення його перебування у складі Збройних Сил України.
Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року у задоволенні вказаного клопотання відмовлено з наведенням відповідного обґрунтування.
У п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України зазначено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі  перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 754/947/22 зазначено, що під час застосування правил пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України судам потрібно виходити з такого: 
1) з моменту введення в Україні воєнного стану і до моменту його скасування чи припинення Збройні Сили України та інші утворені відповідно до закону військові формування потрібно вважати такими, що «переведені на воєнний стан»;
2) упродовж дії воєнного стану в Україні та проведення загальної мобілізації належними для застосування судом згаданих вище норм процесуального права є докази (військовий квиток, накази командира військової частини тощо), що містять інформацію про те, що військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору) перебуває на військовій службі;
3) якщо військовослужбовець (сторона або третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору), права якого захищають положення пункту 2 частини першої статті 251 ЦПК України, висловлює власну волю проти зупинення провадження у справі та прагнення продовжувати розгляд справи (особисто або через представника), суд має врахувати його волевиявлення та продовжити здійснювати судочинство у відповідному провадженні.
Разом з тим, апеляційний суд виходить з того, що після відмови у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі ОСОБА_1 скористався своїм правом на подання відзиву на позов та доказів, приймав участь у судовому засіданні, тобто факт перебування на військовій службі не став відповідачу на заваді в участі у розгляді справи.
25 травня 2026 року, на стадії апеляційного перегляду, від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у даній справі на підставі п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України до припинення його перебування у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан.
В обґрунтування вказаного клопотання ОСОБА_1 зазначив, що він з 08 листопада 2022 року по теперішній час перебуває на військовій службі за призовом під час мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 ОТЗ – 2 корпусу Національної гвардії України « ІНФОРМАЦІЯ_3 ». ОСОБА_1 , зважаючи на те, що він призваний на військову службу під час мобілізації, часто буває у відрядженні безпосередньо у зону бойових дій та в повній мірі виконує свої аліментні зобов`язання відносно утримання сина, просить зупинити провадження у справі.
За змістом п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції .
Апеляційний суд виходить з того, що ОСОБА_1 заявляв аналогічне клопотання про зупинення провадження у справі у суді першої інстанції, у задоволенні якого ухвалою суду від 18 грудня 2025 року було відмовлено з наведенням відповідної мотивації.
Обставина перебування ОСОБА_1 на військовій службі не заважала ОСОБА_1 брати активну участь у розгляді справи, зокрема, подати відзив на позов та різного роду клопотання, приймати участь у судовому засіданні для висловлення своєї позиції у справі.
Також апеляційний суд зауважує, що подаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подав клопотання про зупинення провадження у справі разом із скаргою, хоча клопотання особи, яка подала скаргу, має бути зазначено саме в апеляційній скарзі (п. 7 ч. 2 ст. 356 ЦПК України), а подав таке клопотання фактично перед судовим засіданням.
Предметом даного спору є зміна способу стягнення аліментів, тобто питання забезпечення права дитини на належне матеріальне утримання.
В Україні дитинство охороняється державою (частина третя статті 51 Конституції України). 
Зі змісту статей 51, 55, 64 Конституції України слідує, що дитина до досягнення нею повноліття має право на утримання з боку своїх батьків. Конституційне право дитини на утримання охоплює собою як стягнення аліментів, так і збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення. Це право дитини не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану. Конституційне право дитини на утримання має триваючий і невідкладний характер. По своїй суті конституційне право дитини на утримання відноситься до тих прав, для яких затримка в їх судовому захисті дорівнює «втраті» права. Тому право на утримання потребує негайного судового захисту.
ОСОБА_1 не мотивує, як обставина перебування його на військовій службі у даному випадку унеможливлює апеляційний перегляд.
Відтак, враховуючи вказані вище обставини, беручи до уваги, що дана справа стосується захисту конституційного права дитини на утримання та те, що ОСОБА_1 не був обмежений у своїх правах під час розгляду даної справи та висловив свою позицію у даному спорі, апеляційний суд вважає, що зупинення провадження у справі на даному її етапі суперечитиме задекларованій державою засаді охорони дитинства. Тому не вбачає підстав для зупинення провадження у справі.
Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 29 березня 2021 року шлюб між сторонами розірвано (а.с.14-15). 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 07 серпня 2019 року Солом`янським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального (а.с.4).
Згідно витягів з реєстру Теплицької територіальної громади №2025/015873086 та №2025/015876919 від 28 жовтня 2025 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 17 вересня 2019 року зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6,7).
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 22 березня 2021 року, ухваленого у справі №144/194/21 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 гривень, щомісячно, починаючи з 04 лютого 2021 року і до його повноліття (а.с.16).
На підставі вказаного рішення 30 квітня 2021 року Теплицьким районним судом Вінницької області видано виконавчий лист (а.с.5).
Відповідач ОСОБА_1 не має заборгованості щодо сплати аліментів, що підтверджується інформацією з Єдиного реєстру боржників (а.с.10).
ОСОБА_2 , вважаючи, що визначений за рішенням суду розмір аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 3 000 гривень не відповідає розміру прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та є недостатнім, зважаючи на збільшення розміру витрат на дитину та на матеріальне становище відповідача, звернулася до суду із вказаним позовом на підставі статті 192 СК України.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
За змістом ч. 2 ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Згідно з вимогами ст. 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.
Статтею 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Частиною другою статті 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно з частиною першою статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Аналогічні висновки містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі №632/580/17 та постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №536/1557/17, від 30 червня 2020 року у справі №343/945/19.
Тобто, зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому, такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану.
Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини друга статті 77 ЦПК України).
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись до суду із даним позовом, позивачка зазначила, що з моменту ухвалення попереднього рішення про стягнення з відповідача аліментів (22 березня 2021 року) збільшився розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, значно зросли ціни на продукти, комунальні послуги, дитячий одяг, засоби гігієни та витрати на навчання, оздоровлення, харчування, лікування, утримання дитини і попередньо визначений судом розмір аліментів, а саме 3 000 гривень не відповідає цим вимогам. Крім того, матеріальний стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти у більшому розмірі, ніж визначений судовим рішенням.
Суд першої інстанції, врахувавши зміни матеріального стану платника аліментів, з метою захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина має тоді, коли утримується обома батьками та отримує надійне стабільне матеріальне утримання як з боку матері, так і з боку батька, дійшов висновку про наявність підстав для зміни розміру аліментів на утримання дитини та визначення його у розмірі 1/8 частки від доходу позивача.
При цьому, як вказав суд першої інстанції, незважаючи на те, що позивачем у такій справі є один із батьків, а відповідачем - інший, інтереси дитини, яка не є стороною справи, мають домінувати над інтересами кожного з її батьків.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає встановленим судом обставинам справи та ґрунтується на нормах матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
У ч. 1 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає про те, що суд першої інстанції в основу рішення поклав лише факт зміни його матеріального становища у сторону покращення, однак жодним чином не врахував, що починаючи з часу присудження аліментів на утримання сина у березні 2021 року у нього народилася дитина, на утримання якої він сплачує аліменти, він вдруге одружився, має непрацездатних батьків та стан його здоров`я значно погіршився. 
З матеріалів справи встановлено, що провадження у даній справі відкрито 19 листопада 2025 року. 
При цьому, відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов (а.с.21).
05 грудня 2025 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, у зв`язку з його перебуванням на військовій службі (а.с.22-36).
Ухвалою Теплицького районного суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року у задоволенні вказаного клопотання було відмовлено (а.с.48-49).
19 лютого 2026 року від ОСОБА_1 надійшла заява про долучення до матеріалів справи копій документів:
- свідоцтва про народження (серії НОМЕР_3 ) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьками якого є ОСОБА_4 , та ОСОБА_5 ;
- пенсійного посвідчення ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 від 29 липня 2014 року та ОСОБА_5 серії НОМЕР_5 від 11 лютого 2020 року;
- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ №622291 від13 січня 2020 року, виданій ОСОБА_5 ;
- довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 06 лютого 2025 року №18/9/5-1464, виданій старшому солдату призваного по мобілізації військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 ;
- довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 09 січня 2026 року №25/18/7/5-268, виданій старшому солдату ОСОБА_1 ;
- довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 09 січня 2026 року №25/18/7/5-269, виданій старшому солдату ОСОБА_1 ;
- свідоцтва про шлюб ОСОБА_1 з ОСОБА_6 від 04 січня 2023 року серії НОМЕР_6 ;
- свідоцтва про народження (серії НОМЕР_7 ) ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьками якої є ОСОБА_1 та ОСОБА_8 ;
- квитанції про добровільне перерахування коштів позивачу на утримання сина за 2024-2025 в розмірі від 1 000 гривень до 7 000 гривень;
- судового наказу Ірпінського міського суду Київської області від 12 березня 2024 року у справі №367/906/24 про стягнення з ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 січня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 62-102).
16 лютого 2026 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на позову, в якому він вказав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Зазначив, що він перебуває у іншому шлюбі, має неповнолітню дитину, на користь якої сплачує аліменти. Крім двох дітей, на утримання яких він сплачує аліменти, він має двох непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги та яких він утримує.
Зі змісту статті 178 ЦПК України слідує, що у відзиві відповідач викладає заперечення проти позову. Відзив повинен, в тому числі, містити: обставини, які визнаються відповідачем, а також правову оцінку обставин, надану позивачем, з якою відповідач погоджується; заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими відповідач не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права.
З оскаржуваного рішення суду слідує, що суд першої інстанції дійсно врахував зміну майнового стану відповідача ОСОБА_1 в сторону його збільшення, оскільки встановив, що з 08 листопада 2022 року він перебуває на військовій службі та з вказаного часу одержує грошове утримання військовослужбовця. При цьому суд зауважив, що дохід ОСОБА_1 не є стабільним, змінюється кожного місяця та коливається за 2025 рік в середньому від 47 450 грн (лютий 2025) до 127 375,48 грн (з жовтня по грудень 2025 року), а за деякі місяці доходи взагалі є мінімальними (33,58 грн листопад 2025 року).
Суд першої інстанції врахував також той факт, що 04 січня 2023 року ОСОБА_1 уклав шлюб з ОСОБА_8 , у якому у них народилася дочка ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , і на користь якої він на підставі судового рішення від 12 березня 2024 року сплачує аліменти.
Також суд врахував і факт отримання ОСОБА_1 бойових травмувань під час виконання бойових завдань.
Суд не взяв до уваги твердження відповідача про перебування на його утриманні батьків через ненадання доказів на підтвердження вказаної обставини.
Відтак, твердження скаржника в частині не взяття до уваги вказаних вище обставин не беруться до уваги апеляційними судом, оскільки не відповідають дійсності.
Саме врахувавши вказані обставини у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення аліментів у меншому розмірі, ніж просила позивач при звернені до суду із даним позовом.
Апеляційний суд зауважує, що наявність в ОСОБА_1 дитини від іншого шлюбу не позбавляє його обов`язку утримувати дитину від попереднього шлюбу.
Також ОСОБА_1 вказує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що відповідач має надавати докази перебування непрацездатних батьків на його утриманні, оскільки законодавець у ст. 182 СК України чітко встановив, що для визначення розміру аліментів суд враховує наявність непрацездатних батьків у платника, а не їх утримання.
Дійсно, як зазначено у п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує  наявність у платника аліментів непрацездатних батьків.
Тоді як ч. 1 ст. 202 СК України визначає обов`язок повнолітньої дочки, сина утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.
Із положень вказаних норм слідує, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів, зокрема, непрацездатності матері, батька та їх потреби в матеріальній допомозі.
Відтак суд першої інстанції правильно вказав, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження факту перебування його батьків в нього на утриманні.
Врахування судом лише самого факту наявності у платника аліментів непрацездатних осіб, без їх утримання, є нелогічним.
Та обставина, що відповідач у добровільному порядку сплачує на утримання сина аліменти у більшій кількості, ніж встановлено рішенням суду, та немає заборгованості зі сплати аліментів не перешкоджає одержувачу аліментів звернутися до суду із позовом про збільшення розміру аліментів, в тому числі шляхом зміни способу їх стягнення.
Відхиляються апеляційним судом твердження скаржника з приводу відсутності в матеріалах справи доказів звернення позивача до виконавця з метою індексувати (перерахувати) розмір аліментів чи доказів звернення до суду, оскільки не зрозумілим є, як вказана обставина впливає на висновки суду першої інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення судом норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга – без задоволення.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 17 березня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 28 травня 2026 року.
Головуючий Т.Б. Сало
Судді О.С. Панасюк
Т.М. Шемета