Справа № 496/7524/25
Провадження № 2/496/1856/26

ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2026 року м. Біляївка
Біляївський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді – Пендюри Л.О.
за участю секретаря – Сурженко К.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Біляївка цивільну справу за позовом керівника Біляївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння, 
УСТАНОВИВ:
Керівник Біляївської окружної прокуратури звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області до ОСОБА_1 та просить витребувати з її незаконного володіння на користь держави в особі Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з ОСОБА_1 на користь Одеської обласної прокуратури судовий збір за подачу позову та інші судові витрати, які прокуратурою будуть понесені при розгляді справи за даним позовом.
Свої вимоги мотивує тим, що на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на території Августівської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 (далі – проект землеустрою), виготовленого ТОВ «РАДА-ЦЕНТР», в Державному земельному кадастрі 21.12.2020 року здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, із внесенням запису з встановленням цільового призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (02.01), категорія земель – землі житлової та громадської забудови, відомості про обмеження у користуванні земельної ділянки – не зареєстровані. 
Згідно вищевказаного проекту землеустрою земельна ділянка з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, сформована за рахунок земель запасу Августівської сільської ради, код та цільове призначення земель згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) 16.00. Землі запасу (земельна ділянка, яка не надана у власність або користування). Після реалізації проекту землеустрою (затвердження) цільове призначення буде наступним: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
У подальшому, рішенням Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 155-VIII від 12.01.2021 року ОСОБА_1 затверджено зазначений раніше проект землеустрою та передано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987 площею 0,2200 га зареєстровано за ОСОБА_1 02.02.2021 згідно рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56417613 від 02.02.2021. 
Опрацюванням Публічної кадастрової карти вбачається, що межі вищезазначеної земельної ділянки розташовано у безпосередній близькості від урізу Хаджибейського лиману.
Окружною прокуратурою установлено, що спірна земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 , площею 0,2200 га, з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, розташована у межах прибережної захисної смуги Хаджибейського лиману і відповідно до вимог Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду. За таких обставин, набуття відповідачкою права приватної власності на земельну ділянку відбулось з порушенням вимог ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України, відтак спірна земельна ділянка підлягає витребуванню із незаконного володіння відповідачки.
Прокурор до судового засідання не з`явився, але подав до суду клопотання, в якому вказав, що позов підтримує у повному обсязі, просить справу розглянути за його відсутності та проти винесення заочного рішення не заперечує.
Представник Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідачка до судового засідання не з`явилась, хоча повідомлялась про день слухання справи належним чином, відзив на позов не подала, а тому суд, приймаючи до уваги заяву прокурора, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 280 ЦПК України.
Приймаючи до уваги заяву прокурора, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, що рішенням Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області № 597/Р-ХХХХХІІІ-VI від 08.10.2015 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,22 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1 . 
Рішенням Біляївської районної ради Одеської області № 27 689-VII від 14.11.2019 року «Про встановлення (зміну) меж села Протопопівка Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області» внесено зміни в межі села Протопопівка Августівської сільської ради Біляївського району Одеської області, шляхом включення в межі села земельних ділянок, за межами існуючого населеного пункту, в межах Августівської сільської ради, за рахунок земель запасу Августівської сільської ради, земель приватної та державної власності загальною площею 36,3228 га, та встановлено межі села Протопопівка із збільшенням загальної площі території населеного пункту до 326,6500 га. 
На підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована на території Августівської сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 (далі – проект землеустрою), виготовленого ТОВ «РАДА-ЦЕНТР», в Державному земельному кадастрі 21.12.2020 року здійснено державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987 площею 0,2200 га із внесенням запису з встановленням цільового призначення – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (02.01), категорія земель – землі житлової та громадської забудови, відомості про обмеження у користуванні земельної ділянки – не зареєстровані. 
Згідно вищевказаного проекту землеустрою земельна ділянка з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, сформована за рахунок земель запасу Августівської сільської ради, код та цільове призначення земель згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель (КВЦПЗ) 16.00. Землі запасу (земельна ділянка, яка не надана у власність або користування). Після реалізації проекту землеустрою (затвердження) цільове призначення буде наступним: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
У подальшому, рішенням Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 155-VIII від 12.01.2021 року ОСОБА_1 затверджено зазначений раніше проект землеустрою та передано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, зареєстровано за ОСОБА_1 02.02.2021 року згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 56417613 від 02.02.2021 року. 
Опрацюванням Публічної кадастрової карти вбачається, що межі вищезазначеної земельної ділянки розташовано у безпосередній близькості від урізу Хаджибейського лиману. Водночас, дана земельна ділянка сформована за рахунок земель водного фонду. 
Згідно з ч. 7 ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті.
За інформацією Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю № 08-24/04-1311 від 20.10.2025 року, в Управлінні відсутні матеріали щодо встановлення меж прибережної захисної смуги водного об`єкту – Хаджибейського лиману та меж населеного пункту села Протопопівка разом з його затвердженими комплексними планами просторового розвитку територій територіальної громади, генеральними планами. 
Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється місцевими органами виконавчої влади, виконавчими комітетами рад, Держекоінспекцією та її територіальними органами.
Віднесення водних об`єктів до загальнодержавного чи місцевого значення визначено статтею 5 Водного кодексу України.
Разом з тим, листом Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 1942 від 30.07.2025 року повідомлено, що проєкт землеустрою щодо встановлення меж прибережної захисної смуги вздовж урізу Хаджибейського лиману в селі Протопопівка не розроблявся, межі не встановлені, рішення надавались згідно містобудівної документації села Протопопівка. Земельна ділянка з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987 розташована в межах населеного пункту.
Також, листом Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 2559 від 24.09.2025 року повідомлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, яка належить ОСОБА_1 , не забудована. Містобудівні умови та обмеження на забудову ділянки сільською радою не видавались. 
Згідно з картографічними матеріалами за наслідками проведених топографо-геодезичних робіт сертифікованим інженером-геодезистом ФОП ОСОБА_3 встановлено, що межі земельної ділянки з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, за адресою: АДРЕСА_1 , знаходяться на відстані 65,26 та 60,41 метрів від урізу Хаджибейського лиману в межах села Протопопівка Одеського району Одеської області (Усатівська територіальна громада). 
ФОП ОСОБА_3 – сертифікований інженер-геодезист, діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 , № 283022 від 15.01.2008 року, та кваліфікаційного сертифікату № 010680 від 19.04.2013 року.
Таким чином, доведено, що вказана земельна ділянка повністю знаходиться в межах прибережної захисної смуги шириною 100 м (ПЗС), яка розташована у безпосередній близькості від урізу Хаджибейського лиману, і відповідно до вимог Водного кодексу України відноситься до земель водного фонду. Тому, набуття фізичною особою права приватної власності на неї відбулось в порушення вимог ст. 60 ЗК України та ст. 88 ВК України.
За інформацією, наданою Усатівською сільською радою Одеського району Одеської області листом за № 1942 від 30.07.2025, встановлено, що землевпорядна документація щодо встановлення прибережної захисної смуги вздовж урізу Хаджибейського лиману в межах села Протопопівка не розроблялася. 
Відповідно до ст. 58 ЗК України, ст. 4 ВК України (в редакції, чинної на час передачі земельної ділянки у власність та, у подальшому, у відповідній редакції), до земель водного фонду належать землі, зайняті, морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.
Статтями 83, 84 ЗК України визначено, що землі водного фонду перебувають у державній та комунальній власності та не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Водночас, згідно з ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).
Таким чином, судом установлено, що спірна земельна ділянка, яка передана у власність ОСОБА_1 площею 0,2200 га, з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, розташована у межах прибережної захисної смуги Хаджибейського лиману.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.
Згідно з ч. 1 ст. 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема землі водного фонду.
Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України, ст. 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів; штучно створеними земельними ділянками в межах акваторій морських портів.
Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. 
Окрім цього, ч. 2 ст. 58 ЗК України, ст. 87 ВК України встановлено, що для створення сприятливого режиму вздовж морів, навколо озер, водосховищ та інших водних об`єктів встановлюються водоохоронні зони, розміри яких визначаються за проектами землеустрою.
Частиною 1 ст. 60 Земельного кодексу України визначено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. 
Згідно з ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту.
Відповідно до п. г) ч. 4 ст. 83, ст. 84 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) землі водного фонду перебувають у державній та комунальній власності та не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством. Водночас, ст. 59 ЗК України встановлено, що громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів).
Згідно з ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Землі водного фонду можуть бути віднесені до земель морського і річкового транспорту в порядку, встановленому законом. 
Відповідно до ст. 88 ВК України землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.
Отже, в силу вищенаведених приписів Земельного кодексу України, землі під водними об`єктами, крім замкнених природних водойм (загальною площею до 3 гектарів), зокрема зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм не можуть передаватись у власність громадян.
Згідно з ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається ст. ст. 61-62 ЗК України та ст. ст. 88-90 ВК України.
Частиною 3 та 4 ст. 85 та ч. 5 ст. 88 Водного кодексу України визначено, що у тимчасове користування за погодженням з постійними користувачами земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення та берегових смуг водних шляхів можуть надаватися підприємствам, установам, організаціям, об`єднанням громадян, релігійним організаціям, громадянам України, іноземним юридичним та фізичним особам для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, а також для проведення науково-дослідних робіт. Користування цими ділянками у зазначених цілях здійснюється з урахуванням вимог щодо охорони річок і водойм від забруднення, засмічення та замулення, а також з додержанням правил архітектури планування приміських зон та санітарних вимог у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів виділяється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. 
Разом з тим, відповідно до ч. 7 ст. 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються згідно з комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів, морських заток і лиманів, а для інших водних об`єктів - згідно з частиною другою цієї статті. 
Таким чином, з огляду на викладене вбачається, що чинним законодавством не передбачено можливості передачі у приватну власність юридичних та фізичних осіб земельних ділянок, які знаходяться у нормативно визначених межах прибережної захисної смуги, оскільки землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок надання та використання.
На підставі вищевикладених норм права суд дійшов висновку про те, що існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене нормами закону (ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України), а тому відсутність проєкту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом (аналогічного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, а також у постанові від 30 квітня 2025 року у справі 361/3406/18). 
Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 ЗК України (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладено у постановах від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, п. п. 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.12.2021 року у справі № 359/33732/16-ц).
Статтею 38 Земельного кодексу України визначено поняття земель житлової та громадської забудови. Так, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.
Згідно з ст. 39 Земельного кодексу України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм.
Громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом. Понад норму безоплатної передачі громадяни можуть набувати у власність земельні ділянки для зазначених потреб за цивільно-правовими угодами (стаття 40 Земельного кодексу України).
Таким чином, вищевикладеними нормами законодавства не передбачено можливості відведення земель водного фонду для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).
Землі житлової та громадської забудови у прибережних захисних смугах не можуть передаватися у приватну власність для будівництва житла та інших споруд, оскільки прибережні захисні смуги мають особливий правовий режим, який спрямований на захист водних ресурсів від забруднення. На таких територіях заборонено будівництво гаражів, автостоянок, баз відпочинку тощо.
Відповідно до ст. ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проєкт землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою.
Пунктами 1, 4, 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486, передбачено, що розміри і межі водоохоронних зон визначаються проєктом на основі нормативно-технічної документації, яка узгоджується з Мінприроди, Держводагентством і територіальними органами Держземагенства.
Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проєкт землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.
Водночас, відсутність цього проєкту та не визначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води.
Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації. 
Вищевказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 55-59), від 30.05.2018 року у справі № 469/1393/16-ц, а також Верховного Суду України від 12.11.2020 року у справі 487/688/18 за наслідками розгляду спору у подібних правовідносинах, від 01.07.2015 року у справі № 6-184цс-15, від 10.06.2015 року у справі № 162цс-15, від 22.04.2015 року у справі № 6-52цс-15, від 06.06.2018 року у справі № 372/1387/13-ц, від 30.05.2018 року у справі № 469/1393/16-ц.
З огляду на викладене вбачається, що чинним законодавством не передбачено можливість передачі у приватну власність юридичних та фізичних осіб земельних ділянок, які знаходяться у нормативно-визначених межах прибережної захисної смуги та вказані землі мають режим обмеженої господарської діяльності.
Як вже зазначалося, відповідно до інформації Басейнового управління водних ресурсів річок Причорномор`я та нижнього Дунаю № 08-24/04-1311 від 20.10.2025 року, в Управлінні відсутні матеріали щодо встановлення меж прибережної захисної смуги водного об`єкту – Хаджибейського лиману та меж населеного пункту села Протопопівка разом з його затвердженими комплексними планами просторового розвитку територій територіальної громади, генеральними планами.
Разом з тим, відсутність проєктної документації щодо встановлення прибережної захисної смуги навколо водного об`єкту – Хаджибейського лиману в селі Протопопівка Одеського району Одеської області не означає її відсутність за наявності встановлених законом розмірів, а саме відповідно до ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України - 100 м від урізу води. 
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що земельна ділянка площею 0,2200 га, з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, яка надана у власність ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) відноситься до земель водного фонду, та розташована у межах прибережної захисної смуги, що підтверджується схемою накладення земельної ділянки, виготовленою сертифікованим інженером-геодезистом ФОП ОСОБА_3 . 
Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Згідно з ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. 
Разом з тим, вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 11.02.2020 року у справі № 922/614/19, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п. 150).
Рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17 (п. 39), від 15.10.2019 року у справі № 911/3749/17 (п. 6.27), від 22.01.2020 року у справі № 910/1809/18 (п. 35), від 01.02.2020 року у справі № 922/614/19 (п. 52), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п. 109). 
Окрім того, Великою Палатою Верховного Суду наголошено, що під час розгляду даних спорів слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони» (постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 587/430/16-ц (п. 50), від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (п. 84), від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 101) та інші). Незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, суд має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (п. 109).
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд і щодо негаторних позовів (постанова від 22.06.2022 року у справі № 676/1795/20). 
Так, рішення Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 155-VIIІ від 12.01.2021 року щодо передачі безоплатно у приватну власність ОСОБА_1 земельної ділянки водного фонду в межах прибережної захисної смуги ухвалено з порушенням вимог ст. 60 ЗК України, ст. 88 ВК України, тобто є незаконним та не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване.
Враховуючи викладене, суд вважає, що вимога про визнання незаконним та скасування рішення Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 155-VIIІ від 12.01.2021 року, яким ОСОБА_1 затверджено проект землеустрою та надано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , не є ефективним способом захисту у даних правовідносинах.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до вимог ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається та здійснюється відповідно до закону.
Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 Цивільного кодексу України).
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
У свою чергу ефективний спосіб захисту можна обрати тільки за умови врахування правового режиму об`єктів захисту, у даному випадку земель водного фонду.
Разом з цим, негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з правовими висновками, викладеними у пункті 73 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 заволодіння громадянами та юридичними особами землями з обмеженим оборотом всупереч вимогам Земельного кодексу України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у постанові від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц (п.70), у постанові від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц (п. 80), у постанові від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц (п. 96), у постанові від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14-ц (п. 45), у постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
У пункті 74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2020 року у справі № 469/1044/17 зроблено висновок, що зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/14). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку (абзац п`ятий пункту 143 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, пункт 99 постанови Великої Палати Верховного суду від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14, пункт 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 року у справі № 372/1684/15). 
Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 року у справі № 504/2864/13-ц, від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 15.09.2020 року у справі № 372/1684/14-ц, від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц та ін.).
Водночас, Законом № 4292-IX від 12.03.2025 року статтю 391 ЦК України доповнено частиною другою, згідно із положеннями якої якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.
Згідно з ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
У свою чергу ст. 388 ЦК України урегульовує питання витребування земельних ділянок від добросовісного набувача, яким за дефініцією частини першої цієї статті є набувач, який придбав майно за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що такий набувач не знав і не міг знати.
Відповідач набув право власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування, а не на підставі відплатного договору, таким чином для вирішення спору про право власності на земельну ділянку підлягають застосуванню положення ст. 387 ЦК України.
Віндикацією є передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна або особи, яка має речове право на майно (титульний володілець), яке полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання правомочностей. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння, а підставою такого позову – обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння.
Заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа.
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні. 
Таким чином, суд погоджується з доводами прокурора, що належним відповідачем за позовом про витребування від особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 Цивільного кодексу України). Наведена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц.
Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-IX внесено зміни в Цивільний кодекс України.
Зокрема, стаття 388 ЦК викладена в новій редакції, а саме, відповідно до ч. 3 та 4 цієї статті держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:
1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;
2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.
Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
Зміни, передбачені Законом № 4292-IX мають зворотну силу в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом (п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 4292-IX ).
Так, згаданим Законом доповнено статтю 390 ЦК України частиною п`ятою наступного змісту:
«Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.
Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади».
Також, ч. 4 ст. 177 ЦПК України передбачено, що у разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.
За змістом наведених норм вбачається, що механізм компенсації вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади, застосовується виключно у разі, якщо відповідачем за позовом прокурора є добросовісний набувач. 
Так, згідно з ст. 388 ЦК України добросовісний набувач – це особа, яка придбала майно за відплатним договором в іншої особи, що не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати.
Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22.02.1994, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 05.07.2001, «Аркурі та інші проти Італії» від 05.07.2001, «Ріела та інші проти Італії» від 04.09.2001, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 06.11.2008).
Таким чином, ст. 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. 
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема, про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (постанови від 26.06.2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23.10.2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 01.04.2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (постанови від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 06.07.2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21.09.2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66)».
Суд погоджується з твердженнями прокурора, що у даному випадку добросовісність відповідачки виключається виходячи з наступного. 
По-перше, відповідачка ОСОБА_1 не придбавала спірну земельну ділянку за відплатними договорами, а набула її на безоплатній основі згідно з рішенням Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області. 
По-друге, відповідачка ОСОБА_1 в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду (стаття 4 Водного кодексу України) природних ознак (наявності об`єктів водного фонду) спірної земельної ділянки знала або, проявивши розумну обачність, могла і зобов`язана була знати про те, що земельна ділянка водного фонду вибула з володіння держави з порушенням вимог закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.06.2021 року у справі № 200/606/18, постанова Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц). 
По-третє, на момент отримання у власність спірної земельної ділянки відповідачка ОСОБА_1 відповідно до відкритих даних Державного земельного кадастру та сервісу Google Earth Pro могла пересвідчитись, що земельна ділянка з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987 знаходилась поряд з водним об`єктом – у відповідній близькості до узрізу Хаджибейського лиману.
За вказаних обставин існують всі правові підстави для витребування земельної ділянки з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987 з незаконного володіння відповідачки ОСОБА_1 .
У даному випадку звернення прокурора до суду відповідає критерію законності, оскільки здійснюється на підставі норм ст. 387 ЦК України, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним.
У практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Серков проти України») напрацьовано три критерії, які слід оцінювати стосовно сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями, передбаченими статтею 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.
В рішенні ЄСПЛ у справі «Зеленчук та Цицюра проти України» зазначено, що перша і найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання державної влади у безперешкодне користування своїм майном повинно бути законним: згідно з другим реченням першого абзацу особа може бути позбавлена майна тільки «на умовах, передбачених законом», а за змістом другого пункту держави мають право здійснювати контроль за використанням власності шляхом забезпечення дотримання «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, властивий всім статтям Конвенції. Принцип законності передбачає, що відповідні положення національного законодавства є досить доступними, точними і передбачуваними в їх застосуванні. 
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає непередбачуваності закону. Сумніви щодо тлумачення закону, які залишаються, враховуючи зміни у повсякденній практиці, усувають суди у процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу», при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Принцип пропорційності передбачає, що втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, вважатиметься порушенням статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, якою необхідно досягти, та засобами, які застосовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
З питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, також визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах (рішення у справах «Спорронґ і Льоннорт проти Швеції», «Булвес» АД проти Болгарії»).
Варто звернути увагу, що лише той факт, що держава, за допомогою своєї судової системи передбачає судове вирішення спорів з приватного права не викликає втручання держави у права власності згідно зі статтею 1 Протоколу № 1 (Kuchaш і Stis проти Чеської Республіки, рішення Комісії), навіть якщо фактичний результат рішення, прийнятого цивільним судом, викликає втрату певного «майна». 
Таким чином, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ майнове право особи може бути припинено, зокрема у разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства.
Щодо тлумачення поняття «інтереси суспільства», то його необхідно розуміти широко (пункт 46 рішення Європейського суду з прав людини від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Крім того, у даному рішенні зазначається, що завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи влади мають у принципі кращі, ніж міжнародний суд, можливості для оцінки того, що відповідає «суспільним інтересам». 
Отже, створена Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок початкової оцінки як існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і проблеми необхідності заходів з усунення несправедливості (пункт 48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого Королівства» від 07.12.1976 року, серія A, № 24). Це означає, що в цій сфері, як і в інших сферах, на які поширюються гарантії Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, національні органи влади мають певну свободу розсуду.
Позовна заява про витребування спірної земельної ділянки водного фонду безумовно становить суспільний інтерес.
Земля, як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.
Прийняття рішення про передачу земель державної власності в приватну власність із земель державної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі державної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).
Судом установлено, що спірна земельна ділянка відноситься до земель водного фонду, знаходиться в межах прибережної захисної смуги, тому не могла передаватися у приватну власність фізичній особі, та повинна перебувати у комунальній власності Усатівської територіальної громади.
За таких обставин «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокуратури до суду в інтересах держави з вимогою витребування земельної ділянки водного фонду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - зміни цільового призначення земель водного фонду та їх передачі в користування із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. 
Отже, стосовно земель водного фонду закон встановлює пріоритет державної, комунальної власності на землю над приватною і, крім того, прямо забороняє органам місцевого самоврядування та органам виконавчої влади передавати в приватну власність землю відповідного цільового призначення.
В силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих, характерних для земель водного фонду природних ознак, а саме наявності поряд із спірною земельною ділянкою водного об`єкту, відповідачка знала або, проявивши розумну обачність, могла знати про те, що ділянка вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить її добросовісність під час набуття земельної ділянки у власність під обґрунтований сумнів.
Надання відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі ст. 661 ЦК України або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв`язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів і не є абсолютним.
Так, у справі «Hamer проти Бельгії» Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 27.11.2007 року вперше зазначив, що навколишнє середовище, не будучи безпосередньо зазначеним у Конвенції, тим не менш являє собою цінність, в збереженні якої зацікавлені як суспільство, так і публічна влада і економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання.
З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення територіальній громаді незаконно наданої у власність земельної ділянки водного фонду.
Європейський суд з прав людини, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося у зв`язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали Європейського суду з прав людини у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «Ісмаїлов проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).
За таких обставин результат звернення до суду з вказаним позовом по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.
Таким чином, втручання держави у право власності ОСОБА_1 є пропорційним, оскільки у даному випадку дотримано справедливої рівноваги між державними інтересами у сфері забезпечення обороноздатності країни та інтересами окремо взятої особи.
У зв`язку з тим, що відповідачкою право власності на спірну земельну ділянку водного фонду в межах прибережної захисної смуги набуто неправомірно, втручання держави у право власності ОСОБА_1 відповідає всім вищевказаним критеріям, та є пропорційним, оскільки у даному випадку дотримано справедливої рівноваги між суспільними інтересами права комунальної власності на землю водного фонду та інтересами окремо взятої особи. Окрім того, вказане втручання переслідує легітимну мету щодо відновлення контролю громади за майном у вигляді земель водного фонду, які знаходяться в межах прибережних захисних смуг, та не можуть перебувати у приватній власності.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка підлягає витребуванню на користь Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1311 Конституції України на органи прокуратури покладено обов`язок представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
За змістом ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати такий захист у спірних правовідносинах; 2) якщо відсутній орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
Згідно з ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. 
Держава, як суб`єкт публічного права, в особі уповноважених органів також може бути учасником цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України).
Згідно з п. 2 Рекомендацій СМ/Rес (2012) щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 19.09.2012, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права.
Відповідно до Висновку № 3 (2008) Консультативної ради європейських прокурорів «Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права», прокурор має реалізовувати функції від імені суспільства та на захист державних інтересів.
У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08.04.1999 № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив позицію про те, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (п. 3 мотивувальної частини).
Так, згідно з п. 1 резолютивної частини вищезазначеного рішення Конституційного Суду України, прокурори та їх заступники подають позовні заяви саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ, організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності. Прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 у справі № 1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. З урахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з частковою державною власністю у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних тощо) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності України, гарантування її державної, економічної безпеки, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання, в тому числі й територіальних громад.
Наведене Конституційним Судом України розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, вжитого у статті 131-1 Конституції України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру». Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному конкретному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно (аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 806/1000/17, від 26.07.2018 року у справі № 926/1111/15, від 08.02.2019 року у справі № 915/20/18).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що в судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (пункт 35 постанови від 27.02.2019 року у справі № 761/3884/18), тобто під час розгляду справи у суді активною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган.
Прокурор, вважаючи, що діями (бездіяльністю) відповідача порушуються державні інтереси, має не тільки законне право, а й обов`язок здійснити захист таких інтересів, обравши при цьому один із способів захисту, передбачених процесуальним законом (аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 26.07.2018 року у справі № 926/1111/15).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, підтримка прокуратури однієї з сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, якщо того вимагає захист інтересів держави (рішення у справі «Корольов проти Російської Федерації»).
Крім того, поняття «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ тлумачить надзвичайно широко: як від інтересу держави загалом до інтересу окремої територіальної громади (рішення у справі «Депаль проти Франції», у справі «Хамер проти Бельгії»). 
У справі «Менчинська проти Російської Федерації» (рішення від 15.01.2009, заява № 4254/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного процесу виступають позивач та відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, при захисті інтересів незахищених категорій громадян, які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідним правопорушенням зачіпаються інтереси великого числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси його континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Частиною 1 статті 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.
Суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності (п. «б» ч. 1 ст. 80 ЗК України).
Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. 
Вказане свідчить про беззаперечну наявність інтересу держави по відношенню до законності передачі в користування та безпосереднього використання землі. Недотримання встановленої процедури набуття права користування на землю суперечить державному, а як наслідок і суспільному інтересу. 
Суспільство, Український народ як сукупність окремих суб`єктів, індивідів, людей, також має, з огляду на ст. ст. 1, 3, 6-8, 13, 14, 41 Конституції України, конституційне право правомірно очікувати захисту суспільних інтересів у вигляді адекватної реакції держави на випадки порушення законності при вирішені земельних питань, правомірно очікувати і розраховувати на те, що держава вживатиме усіх можливих законних засобів і способів для відновлення становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю. 
Отже правовідносини, пов`язані з використанням земель державної чи комунальної власності, становлять суспільний інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення державного органу, на підставі якого земельна ділянка державної чи комунальної власності використовується суб`єктом господарювання, такому суспільному інтересу не відповідає. 
Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної фізичної чи юридичної особи, ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес».
Набуття права власності фізичною особою на земельну ділянку водного фонду, обмежує територіальну громаду в особі уповноваженого органу у її використанні та позбавляє її права законного володіння.
У вказаному випадку вбачаються порушення інтересів держави в особі Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, що полягають у протиправному набутті ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку водного фонду. 
Таким чином, прокурором доведено, що у зазначеному випадку наявний як державний, так і суспільний інтерес, що є підставою для представництва прокурором інтересів держави. 
Інтереси держави полягають також у захисті прав і свобод місцевого самоврядування, яке не носить загальнодержавного характеру, але направлене на виконання функцій держави на конкретній території та реалізуються у визначеному законом порядку та способі, який відноситься до їх відання. Органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи. 
Аналогічну позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 08.02.2019 року у справі № 915/20/18. 
Згідно з ч. 2 ст. 5 Конституції України носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. 
З урахуванням ст. ст. 1, 2, 6, 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак, первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада – жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. 
Відповідно до ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. 
Частиною 5 ст. 60 цього Закону визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до законодавства здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. 
Статтею 172 Цивільного кодексу України передбачено, що територіальні громади набувають і здійснюють цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування у межах їх компетенції, встановленої законом. 
Таким чином, територіальна громада як власник об`єктів права комунальної власності делегує відповідній раді повноваження щодо здійснення права власності від її імені та в інтересах (громади) виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. 
Відповідно до пункту 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції місцевих рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. 
Частиною 5 ст. 60 цього ж Закону передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. 
Дана позовна заява, як захід прокурорського реагування, подана в інтересах держави в особі Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, яка згідно з ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є органом місцевого самоврядування, що представляє відповідну територіальну громаду та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування.
У даному випадку звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності, можливості органу місцевого самоврядування – Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області, вільно володіти, користуватись та розпоряджатись земельною ділянкою в інтересах територіальної громади на підставі та у спосіб визначений чинним законодавством.
Згідно з ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Судом встановлено, що окружною прокуратурою 22.10.2025 року до Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області направлено повідомлення № 56-3176ВИХ-25 щодо надання інформації про вжиті сільською радою заходи за фактом протиправного набуття у власність ОСОБА_1 земельної ділянки водного фонду. 
Зі змісту інформації Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області № 2863 від 28.10.2025 року, вбачається, що остання не вживала будь-яких заходів щодо повернення спірної земельної ділянки та лише в майбутньому буде розглядати вищезгадане питання на пленарному засіданні сесії ради. 
Невжиття заходів до усунення наявних порушень, може привести до погіршення природного стану водного об`єкту та прибережної захисної смуги, відтак бездіяльність позивача зумовлює настання невідворотних негативних наслідків. Враховуючи викладене, суд вважає, що прокурор набув право на представництво, оскільки уповноважений орган – Усатівська сільська рада Одеського району Одеської області, незважаючи на очевидний характер порушення, не здійснює належним чином захист інтересів держави та самостійно до суду з позовом не звернулася.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позов керівника Біляївської окружної прокуратури є обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з наданих позивачем платіжних доручень, Одеська обласна прокуратура за подання даного позову оплатила судовий збір у розмірі 16 901,02 грн, як за одну вимогу майнового характеру (витребування земельної ділянки). Окрім того, обласною прокуратурою сплачено 1 514 грн судового збору за заявою про забезпечення позову. Таким чином, загальна сума судових витрат з боку обласної прокуратури складає 18 415,02 грн.
Тому, вказані судові витрати, у зв`язку із задоволенням позову, підлягають відшкодуванню з відповідачки у повному обсязі. При цьому суд враховує роз`яснення, надані Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 36 постанови № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах».
Керуючись ст. 13, 1311 Конституції України, ст. 24 Закону України «Про прокуратуру», ст. 9, 10, 12, 13, 141, 259, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву керівника Біляївської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки з незаконного володіння – задовольнити.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави в особі Усатівської сільської ради Одеського району Одеської області (ЄДРПОУ 04377888) земельну ділянку з кадастровим номером 5121080300:05:001:0987, площею 0,2200 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Одеської обласної прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 18 415,02 грн за наступними реквізитами: отримувач коштів – Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Італійська, 3); код ЄДРПОУ 03528552); банк отримувача: ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача: 820172; код класифікації доходів бюджету 22030101, р/р UA 808201720343100002000000564.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачки, поданою протягом тридцяти днів з дня його складення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана позивачем протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту до Одеського апеляційного суду через Біляївський районний суд Одеської області.
Повний текст рішення складено 18.05.2026 року.

Суддя Л.О. Пендюра