Справа № 372/272/26 
Провадження 2-990/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2026 року м. Обухів

Обухівський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Рабчуна Р.О.,
при секретарі судового засідання Сікорській М.А.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представник відповідача - ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,
В С Т А Н О В И В:
В січні 2026 року до суду надійшла вищевказана позовна заява.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 16 травня 2018 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу у борг грошові кошти у розмірі 864 956 грн. 40 коп., що було еквівалентно 33 000 доларів США відповідно до курсу НБУ станом на день укладення договору. Грошові кошти були повністю передані позивачем відповідачу, що останній підтвердив підписавши договір позики, який сторони посвідчили у нотаріуса Щур Н.Р. За умовами договору відповідач повинен був повернути позику у повному обсязі у строк до 20.10.2020 року.
Відповідач у строк до 20.10.2020, а також станом на дату подачі позову до суду суми позики не повернув, у зв`язку з чим допустив порушення умов договору позики, тому позивач вимагає наступного.
Тому позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 16.05.2018 року у загальному розмірі 2 834 501,31 грн., яка складається з неповернутої суми позики, процентів за користування позикою, пені за прострочення сплати процентів та процентів від простроченої суми боргу, а також витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу.
Ухвалою судді від 16.02.2026 позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків.
Ухвалою судді від 24 лютого 2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі в порядку загального позовного провадження.
Ухвалою суду від 01 квітня 2026 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
Протокольною ухвалою суду від 13.05.2026 підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.
10 квітня 2026 року на адресу суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У поданому відзиві зазначено, що позивач заперечує факт передачі йому коштів, адже нотаріусом було посвідчено підписи сторін, а не факт передачі коштів, тим самим позов є безпідстваним.
16 квітня 2026 року на адресу суду через підсистему «Електронний Суд» від представника позивача надійшла відповідь на відзив, представник позивача зазначив, що поданий ОСОБА_2 відзив не відповідає вимогам ЦПК України, оскільки не містить відомостей про відповідача та інформації щодо наявності або відсутності електронного кабінету. Крім того, відзив подано з пропуском встановленого судом строку. У зв`язку з цим представник позивача вказував на наявність підстав для повернення відзиву без розгляду та вирішення справи за наявними матеріалами.
22 квітня 2026 року на адресу суду через підсистему «Електронний Суд» від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, яких представник відповідача підтримав доводи, викладені у відзиві, та зазначив, що позивач не спростував твердження про не передачу відповідачу грошових коштів за договором позики та не надав належних доказів їх наявності і передачі. Також вказував, що відповідь на відзив не містить спростування наведених у відзиві обставин та зосереджена переважно на питаннях оформлення відзиву. Крім того, просив витребувати від Державної податкової служби України відомості про доходи позивача за період з 01.01.2016 по 16.05.2018 року та у задоволенні позову відмовити повністю.
27 квітня 2026 року на адресу суду через підсистему «Електронний Суд» від представника позивача надійшли додаткові пояснення у справі, представник позивача зазначив, що відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив були подані представником відповідача з пропуском встановлених судом процесуальних строків та з порушенням вимог ЦПК України щодо їх оформлення. Також вказував, що доводи відповідача про не передачу коштів та фіктивність договору позики спростовуються змістом самого договору, в якому сторони підтвердили факт отримання позичальником грошових коштів, дійсність своїх намірів при укладенні правочину та відсутність будь-якого примусу чи обману. У зв`язку з цим представник позивача просив врахувати наведені пояснення під час розгляду справи.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.
У судовому засіданні представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив, зважаючи на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву.
Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, дослідивши наявні матеріали справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, дійшов наступних висновків.
Дослідивши та проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, оглянувши оригінал Договору позики №726 від 16.05.2018, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що між ОСОБА_3 (позикодавець) та ОСОБА_4 (позичальник) було укладено Договір позики зареєстрований в реєстрі за №726 від 16.05.2018 року (далі Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р.
Відповідно до п. 1 Договору, Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 864956,40 (Вісімсот шістдесят чотири тисячі дев?ятсот п?ятдесят шість) гривень 40 копійок, що є еквівалентом 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов?язується повернути Позикодавцеві суму грошових коштів, що становитиме еквівалент 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, до 20 жовтня 2020 року. За кожен рік користування грошовими коштами Позичальник повинен сплатити Позикодавцю 6 (шість) процентів від зазначеної суми. За домовленістю Сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється Позичальником щорічно: до 15 жовтня 2018 року, до 15 жовтня 2019 року, до 15 жовтня 2020 року.
Відповідно до п. 2 Договору, сума позики, встановлена п. 1 даного договору, отримана Позичальником від Позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі в національній валюті України.
Докази повернення позиченої суми за Договором позики від 16 травня 2018 року матеріали справи не містять, і таких доказів відповідачем не надано.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.
З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.
Судом встановлено, не спростовано матеріалами справи, те, що 16 травня 2018 року між сторонами укладено договір позики, зареєстрованого в реєстрі за № 726 від 16.05.2018 року (далі Договір), який посвідчено приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р.
Відповідно до п. 1 Договору, Позикодавець передав у власність Позичальнику, а Позичальник прийняв у власність від Позикодавця грошові кошти в сумі 864956,40 (вісімсот шістдесят чотири тисячі дев?ятсот п?ятдесят шість) гривень 40 копійок, що є еквівалентом 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язується повернути Позикодавцеві суму грошових коштів, що становитиме еквівалент 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, до 20 жовтня 2020 року. За кожен рік користування грошовими коштами Позичальник повинен сплатити Позикодавцю 6 (шість) процентів від зазначеної суми. За домовленістю Сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється Позичальником щорічно: до 15 жовтня 2018 року, до 15 жовтня 2019 року, до 15 жовтня 2020 року.
Таким чином, судом встановлено, що відповідач отримав позику в загальному розмірі 864956,40 (вісімсот шістдесят чотири тисячі дев?ятсот п?ятдесят шість) гривень 40 копійок, що на день підписання договору відповідає 33000,00 (тридцять три тисячі) доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, тобто за курсом, який визначений в договорі позики та складає 1 долар США = 26,2108 гривень (864956,40 грн./33000 доларів США). Такий курс 1 долар США = 26,2108 гривень зазначено в позові, тобто визнано позивачем та його представником.
Отже, суд дійшов висновку, що предметом договору позики є 864956,40 грн. 40 коп. і саме таку суму боргу відповідач отримав в борг. Вказана позика була отримана відповідачем у гривні, а не в доларах США. Крім того, відповідно до п. 4 Договору позики саме таку суму коштів відповідач зобов`язався повернути.

Як виснував Верховний Суд у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 301/2052/18, якщо договором позики суму позики визначено в гривні в еквіваленті до іноземної валюти за обмінним курсом на день передачі грошей і встановлено зобов`язання щодо повернення позики частинами періодичними платежами у гривні в еквіваленті до іноземної валюти за тим самим курсом, то відсутні підстави для стягнення заборгованості за таким договором, виходячи з еквіваленту суми за офіційним курсом НБУ станом на день подання позову, а не за курсом, який погоджено сторонами в договорі позики.

У спірному договорі сторонами встановлено еквівалент 864956,40 грн. 40 коп. що становить 33000 доларів США заборгованості за офіційним курсом НБУ.
Отже, курс, який погоджено сторонами договору складає 26,21 грн. за долар США.

Сторони погодили курс долару США до гривні станом на час підписання договору 16.05.2018 року, і відповідач взяв на себе обов`язок повернути грошову суму, яка була йому передана, а саме 864956,40 грн.

Посилання позивача про обов`язок відповідача сплатити 33000 доларів США заборгованості за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти станом на 14.01.2026 року не відповідає змісту правовідносин, що виникли між сторонами.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача за Договором позики №726 від 16.05.2018 підлягає до стягнення основний борг у розмірі 864956,40 грн.

Щодо стягнення 6 процентів за користування грошовими коштами з урахуванням індексу інфляції, пені у розмірі 0,35% суд зазначає наступне.

Відповідно до пункту 1 Договору позики, позичальник зобов`язався щорічно сплачувати Позикодавцю проценти за користування позикою у розмірі 6 % від суми позики. Згідно з умовами договору проценти підлягали сплаті до 15 жовтня 2018 року, до 15 жовтня 2019 року та до 15 жовтня 2020 року. 
З матеріалів справи вбачається, що позичальником було сплачено: 31 грудня 2018 року 32 560,00 грн., що відповідає сумі процентів за період з 16 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року; у 2022 році 52 420,00 грн.; у 2024 році 52 420,00 грн. 
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок сплати процентів визначаються договором.
За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 03 серпня 2022 року у справі № 156/268/21 та від 21 вересня 2022 року у справі № 381/1647/21, суд не позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок заборгованості, якщо не погоджується з розрахунком, наданим позивачем, виходячи з умов договору та вимог закону.
Здійснивши власний розрахунок, суд встановив, що станом на 20 жовтня 2020 року відповідач виконав обов`язок зі сплати процентів за користування позикою не у повному обсязі, у зв`язку з чим заборгованість за процентами становила 93 497,00 грн., а саме: за період з 16 травня 2018 року по 16 травня 2019 року: 864 956,40 грн. ? 6 % = 51 897,40 грн. Із цієї суми 31 грудня 2018 року було сплачено 32 560,00 грн., що є оплатою процентів за період з 16 травня 2018 року по 31 грудня 2018 року, 864 956,40 грн. ? 6 % /365 днів *229 днів = 32 560,00 грн. Таким чином, несплачений залишок процентів за перший рік користування позикою становить 19 337,40 грн.; 
за період з 16 травня 2019 року по 16 травня 2020 року: 864 956,40 грн. * 6 % = 51 897,40 грн., які не були сплачені; 
за період з 16 травня 2020 року по 20 жовтня 2020 року: 864 956,40 грн. *6 % /366 днів * 157 днів = 22 262,00 грн., які також не були сплачені.
Отже, загальна сума несплачених процентів станом на 20 жовтня 2020 року становила 93 497,00 грн. 19 337,40 грн. + 51 897,40 грн. + 22 262,00 грн.

Разом з тим, суд не може погодитися з розрахунком позивача в частині нарахування індексу інфляції на суму несплачених процентів за користування позикою.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року на всій території України введено воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався і який безперервно триває з 24 лютого 2022 року до теперішнього часу, включаючи дату постановлення оскаржуваного судового рішення.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15 березня 2022 року, яким, зокрема розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» доповнено пунктом 6-1 такого змісту: «6-1. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після дня його припинення або скасування у разі прострочення споживачем виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит споживач звільняється від відповідальності перед кредитодавцем за таке прострочення. У разі допущення такого прострочення споживач звільняється, зокрема, від обов`язку сплати кредитодавцю неустойки (штрафу, пені) та інших платежів, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) споживачем зобов`язань за таким договором. Забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з причин інших, ніж передбачені частиною четвертою статті 1056-1 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті. Норми цього пункту поширюються, у тому числі, на кредити, визначені частиною другою статті 3 цього Закону. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена договором про споживчий кредит, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за таким договором, підлягають списанню кредитодавцем».
Пункт 6-1 розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» виключено на підставі Закону України № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності 24 грудня 2023 року.
Також, згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пункт 18 такого змісту: У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
На час розгляду справи в суді положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України є чинними.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України.
Основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України (ч. 2 ст. 4 ЦК України).
Отже, ч. 2 ст. 4 ЦК України закріплює пріоритет норм цього Кодексу над нормами інших законів. До того ж такий спосіб вирішення колізії норм ЦК України з нормами інших законів - з констатацією пріоритету норм цього Кодексу над нормами інших законів підтримувався як Конституційним Судом України (Рішення від 13 березня 2012 року у справі № 5-рп/2012), так і Верховним Судом України (постанови від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13, від 16 грудня 2015 у справі № 6-2023цс15). Вказане узгоджується і з правовою позицією, висловленою у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 17), від 18 січня 2022 року у справі № 910/17048/17 (пункт 78), від 29 червня 2022 року у справі №477/874/19 (пункт 69)).
Також Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/8349/22); на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23)).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню вимоги пункту 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України.
Так, позивачем здійснено розрахунок інфляційних втрат шляхом застосування індексу інфляції до суми несплачених 6 % річних за користування позикою, яка станом на 20 жовтня 2020 року становила 93 497,00 грн., із подальшим щорічним застосуванням індексів інфляції та відніманням частково сплачених у 2022 та 2024 роках сум.
Так, у розрахунку вбачається, що в грудні Відповідач сплатив частково проценти за користування у розмірі 52420, 00 грн., а тому кінець 2022 року залишок з процентів за користування склав: 
112 085 грн. 40 коп. – 52420 грн. = 59665 грн. 40 коп.

В подальшому, а саме, 2024 році відповідачем було додатково сплачено 52420 грн.

За таких обставин вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню лише частково - у частині, нарахованій за період до 23 лютого 2022 року, тоді як у решті вимог слід відмовити.
Таким чином, з урахуванням часткової сплати сума 6 процентів річних за користування позиченими грошовими коштами з урахуванням індексу, інфляційні нарахування становлять 7245 грн. 40 коп.

Крім того, суд не погоджується з розрахунком пені та 10% річних на суму простроченої заборгованості здійсненим позивачем.

Так, відповідно до пункту 7 Договору позики, у разі несвоєчасної сплати процентів у встановлений строк на суму прострочених процентів нараховується пеня у розмірі 0,35 % за кожний день прострочення виконання зобов`язання.
Водночас суд не погоджується з розрахунком пені, поданим позивачем, у частині її нарахування за період після 24 лютого 2022 року.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного стану та протягом тридцяти днів після його припинення або скасування позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь позикодавця неустойки (штрафу, пені) за прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, нараховані починаючи з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання таких зобов`язань, підлягають списанню.
Отже, нарахування пені у цій справі можливе лише за період до 24 лютого 2022 року, тобто по 23 лютого 2022 року включно. У зв`язку з цим розрахунок позивача підлягає коригуванню шляхом виключення пені, нарахованої за період із 24 лютого 2022 року.
Так, відповідно до розрахунку позивача, пеня за прострочення сплати 6 % річних за перший рік користування позикою (строк сплати до 15 жовтня 2019 року) становить 25 786,82 грн., за 2020 рік 25 661,32 грн., а за 2021 рік 139 125,52 грн. При цьому, заборгованість зі сплати 6 % річних за користування позикою у 2022 році, з урахуванням індексу інфляції, визначена у сумі 112085 грн. 40 *0,35%*54 дні(до 23.02.2022 року) = 21184,14.
Оскільки дія пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України поширюється на період, починаючи з 24 лютого 2022 року, пеня за заборгованість, що існувала у 2022 році, може бути нарахована лише за період із 1 січня 2022 року по 23 лютого 2022 року включно. Таким чином, заявлений позивачем розрахунок пені за 2022 рік підлягає перерахунку, а вимоги про стягнення пені за період після 24 лютого 2022 року задоволенню не підлягають.
За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме у межах періоду, за який її нарахування не суперечить вимогам пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у розмірі 211 757 грн. 80 коп.
Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач, пред`являючи вимоги про погашення позики, просив у тому числі, крім суми основного боргу, стягнути 10% річних на суму простроченої заборгованості.
Як вже було встановлено судом, відповідач прострочив виконання зобов`язання за Договором позики від 16.05.2018, оскільки обов`язок по поверненню позики сплив 20.10.2020, а позика повернута не була.
Також, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 864 956,40 грн., оскільки саме таку суму боргу відповідач отримав в борг, і саме таку суму грошей відповідач зобов`язався повернути до 20.10.2020.

Таким чином, відповідно до пункту 7 Договору позики, у разі прострочення виконання зобов`язання Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю 10 % річних від простроченої суми. Оскільки основна сума позики у розмірі 864 956,40 грн. відповідачем не поверталась, 10 % річних підлягають нарахуванню на зазначену суму за період прострочення з 21 жовтня 2020 року по 23 лютого 2022 року, що становить 491 день. Розрахунок: 864 956,40 грн. * 10 %/ 365 днів * 491 день = 116 390,98 грн. Таким чином, розмір 10 % річних за вказаний період становить 116 390,98 грн.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору за подачу позову та заяву про забезпечення позову пропорційно (42%) задоволеним позовним вимогам.
Керуючись ст. ст. 2, 19, 76-81, 89 , 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 352 ЦПК України, суд,
В И Р І Ш И В:
Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 16 травня 2018 року на користь ОСОБА_3 у розмірі 1 200 350 грн. 58 коп., що складається з основної суму позики в розмірі 864 956 грн. 40 коп., 116 390 грн. 98 коп. - десять процентів від простроченої суми боргу неповернутої позики, шість процентів за користування позиченими грошовими коштами з урахуванням індексу інфляції в розмірі 7245 грн. 40 коп., пені у розмірі 0,35 % за кожен день прострочення за несвоєчасно сплачені проценти за користування позикою у розмірі 211757 грн. 80 коп.
В іншій частині відмовити.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 витрати за сплату судового збору в розмірі 6988 грн. 80 коп.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення рішення з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 29.06.2026 року.

Суддя     Р.О. Рабчун