№ 3/211/203/26 
ЄУН 211/12799/25 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" червня 2026 р.         м. Кривий Ріг
Суддя Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області Грубник О.М., з участю захисника Рвачова О.О. розглянувши матеріали справи, які надійшли відділу поліції №1 Краматорського районного управління поліції ГУНП в Донецькій області, про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянство України, не працюючий, проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 Кодексу України про адміністративні правопорушення, -

В С Т А Н О В И В:

15.10.2025 року о 11.29 год. в м. Дружківка Донецької області, по вул. Солідарності 53, гр. ОСОБА_1 керував т/з Сузукі-Вітара д.н.з. НОМЕР_1 з наявними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота на відстані. Від продуття алкотестера Драгер на місці та проходження огляду для встановлення стану алкогольного сп`яніння в медичному закладі у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України – дії, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Особа, яка притягається до відповідальності, ОСОБА_1 , у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, не вживав заходів явки до суду, його поведінка свідчить про свідоме затягування розгляду справи з метою спливу строку притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченого ст. 38 КУпАП.
Беручи до уваги наведене та з урахуванням того, що вимогами ст. 268 КУпАП, не передбачена обов`язкова присутність особи, яка притягається до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП у судовому засіданні, суд уважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності ОСОБА_1 .
Захисник Рвачов О.О. надав суду письмове клопотання про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП в зв`язку з відсутністю події та складу адміністративного правопорушення. При розгляді адміністративної справи в суді захисник зазначив, що, оскільки ОСОБА_1 є військовослужбовцем, то особою, яка складала адмінпротокол було порушено ст. 266-1 КУпАП в частині огляду військовослужбовців на стан алкогольного сп`яніння. В тому випадку, якщо суд дійде до висновку про наявність вини ОСОБА_1 за ст. 130 ч.1 КУпАП, то захисник вважає за необхідне застосувати до нього ст. 69 КК України (стягнення без позбавлення права керування транспортними засобами).
Відповідно до ст.245 КУпАП, завданнями провадження у справах про адміністративне правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом.
Згідно з положеннями ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 247 КУпАП обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події та складу адміністративного правопорушення доводиться шляхом подання доказів.
Склад адміністративного правопорушення – це сукупність установлених законом об`єктивних і суб`єктивних ознак, наявність яких характеризує діяння як адміністративне правопорушення (проступок).
Згідно із ст. 280 КУпАП, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення орган (посадова особа) зобов`язаний з`ясувати, зокрема, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із приписами ст. ст. 251, 252 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фото-зйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Водночас, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно з п. 2.5 Правил дорожнього руху України, водій повинен на вимогу поліцейського пройти в установленому порядку медичний огляд з метою встановлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Суддя, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, приходить до висновку, що в діях ОСОБА_1 наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, що підтверджується:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №483878 від 15.10.2025 року, відповідно до якого 15.10.2025 року о 11.29 год. в м. Дружківка Донецької області, по вул. Солідарності 53, гр. ОСОБА_1 керував т/з Сузукі-Вітара д.н.з. НОМЕР_1 з наявними ознаками алкогольного сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота на відстані. Від продуття алкотестера Драгер на місці та проходження огляду для встановлення стану алкогольного сп`яніння в медичному закладі у встановленому законом порядку відмовився, чим порушив п. 2.5 ПДР України – дії, передбачені ч. 1 ст. 130 КУпАП (а.с. 1);
- направленням на огляд водія транспортного засобу з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції до КНП «Медичний центр з профілактики та лікування залежності м. Краматорськ» від 15.10.2025, у зв`язку із виявленими у ОСОБА_1 ознаками сп`яніння, а саме запах алкоголю з порожнини рота (а.с. 3);
- відеозаписами, які містять фіксацію обставин зупинення працівниками поліції транспортного засобу під керуванням водія ОСОБА_1 та складання щодо нього протоколу про адміністративне правопорушення, у зв`язку з його відмовою від проходження огляду на вимогу працівника поліції на встановлення стану сп`яніння у встановленому законом порядку. Крім того ОСОБА_1 в спілкуванні з працівником поліції підтвердив, що напередодні вживав алкогольні напої, після складання протоколу ОСОБА_1 був відсторонений від керування автомобілем (а.с. 8).
Суддя не погоджується з позицією захисника щодо порушення порядку огляду на стан сп`яніння ОСОБА_1 , який є військовослужбовцем, за таких підстав.
Стаття 266 КУпАП регламентує відсторонення осіб від керування транспортними засобами, морськими, річковими, малими, спортивними суднами або водними мотоциклами та огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Стаття 266-1 регламентує огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Таким чином вказані статті КУпАП розмежовують порядок огляду осіб на стан сп`яніння за суб`єктом правопорушення та об`єктивною стороною.
Військовослужбовці, при виконанні своїх службових обов`язків, крім іншого, є суб`єктами адміністративного правопорушення за ст. 172-20 КУпАП у разі виявлення у них ознак чи стану сп`яніння, та у вказаному випадку слід розмежовувати поняття суб`єкта правопорушення, а саме першочергово - особа, яка керує транспортним засобом спочатку визначається як водій (загальний суб`єкт), а при умові виконання ним ще й службових обов`язків, пов`язаних із проходженням служби в ЗСУ (керуючи транспортним засобом) як військовослужбовець (спеціальний суб`єкт).
Дослідженням відеозаписів встановлено, що ОСОБА_2 перебуває у цивільному одязі, керує цивільним т/з, жодних доказів того, що він в цей час виконує службові обов`язки, які пов`язані з проходженням служби в ЗСУ, відеозаписи не містять.
У другому випадку, на думку судді, є доцільним вирішення питання про притягнення військовослужбовця до адміністративної відповідальності за ст. 172-20 КУпАП, та саме у цьому випадку, при огляді військовослужбовця на стан сп`яніння діють норми ст. 266-1 КУпАП.
Крім того, при складанні адмінпротоколу ОСОБА_1 не вказав, що він є військовослужбовцем, з відеозапису наданого до протоколу ОСОБА_1 представився працівнику поліції як волонтер, до того ж до справи не додано жодного документа, який би підтверджував взагалі якусь належність ОСОБА_1 до ЗСУ.
Виходячи з наведеного, з дотриманням вимог ст.ст. 245, 280 КУпАП, суддя всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, дослідивши письмові матеріали дійшов висновку про доведеність вини правопорушника ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме відмова від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо вживання лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції.
Щодо можливості призначення більш м`якого покарання, то суд звертає увагу захисника на наступне.
Відповідно до положень ст.23 КУпАП адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами.
Статтею 33 КУпАП передбачено, що при накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Зазначені обмеження законодавцем встановлені з урахуванням суспільної небезпеки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 130 КУпАП, яке відноситься до правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, а тому пом`якшуючі обставини при накладенні адміністративного стягнення на правопорушника, судом не враховуються.
Санкція ч.1 ст.130 КУпАП передбачає накладення на водіїв штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, та не містить альтернатив до застосування адміністративного стягнення, тобто за своїх характером ця норма є імперативною.
При цьому, стягнення у виді позбавлення права керування транспортними засобами є невід`ємною частиною стягнення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, а загальні засади призначення адміністративного стягнення, визначені ч.1 ст.33 КУпАП не наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації відповідальності за вчинене адміністративне правопорушення, оскільки передбачено накладення стягнення у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України.
Тобто у цій справі, з огляду на встановлену законодавством безальтернативну санкцію за ч.1 ст.130 КУпАП ця функція за своєю правовою природою не є дискреційною, оскільки не потребує врахування та оцінки характеру вчиненого правопорушення, особи порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність. Законодавство про адміністративні правопорушення не передбачає накладення адміністративного стягнення більш м`якого, ніж передбачено законом.
Суддя також звертає увагу захисника на те, що адміністративне правопорушення, передбачене ст.130 КУпАП України, відноситься до тих правопорушень, яке за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком в сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та є небезпечним як для самого правопорушника так і для інших учасників дорожнього руху.
При цьому, стаття 69 Кримінального кодексу України, на яку посилається захисник, стосується звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку з дією або сприянням розкриттю злочину, та не може бути застосована за аналогією закону до справ про адміністративні правопорушення, оскільки адміністративне та кримінальне право регулюють різні сфери правовідносин, і принципи застосування норм в них відрізняються. Судова практика та законодавство України чітко розмежовують ці сфери, наголошуючи на забороні криміналізації або пом`якшення відповідальності за адміністративні проступки за нормами ККУ.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасі у проти Греції» національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.
Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України»), з якої випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п. 58 Рішення ЄСПЛ по справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від 10 лютого 2010 року визначено, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, № 303-A, п. 29).
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі «Роуз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», параграф 32).
Зазначені тези знаходять своє підтвердження і у Постанові Верховного суду від 28 березня 2017 року по справі №800/527/16.
У пункті 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що обов`язок судів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Суддя вважає, що обсяг вмотивування даного судового рішення є достатнім для його прийняття.
Як вбачається з довідки, наданої заступником начальника ВП №1 ГУНП в Донецькій області, ОСОБА_1 6 січня 2023 року отримав посвідчення водія на право керування транспортними засобами серії НОМЕР_2 категорії А, В, С, С1 яке станом на 15 жовтня 2025 року не вилучено (а.с 7).
Обираючи вид стягнення, відповідно до ст. 33 КУпАП, суд враховує особу ОСОБА_1 , його явне зневажливе ставлення до встановленого порядку керування транспортними засобами, суспільну небезпечність адміністративних правопорушень, які створюють небезпеку і загрозу як його здоров`ю та життю, так і інших учасників дорожнього руху, тому вважає за необхідне накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу з позбавленням права керування транспортними засобами, в межах санкції, встановленої ч.1 ст.130 КУпАП, що відповідно до вимог ст.23 КУпАП, суд вважає справедливим, достатнім та оправданим метою застосування стягнення.
Відповідно до ст. 40-1 КУпАП та Закону України «Про судовий збір», у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення, особою, на яку накладено таке стягнення, сплачується судовий збір в розмірі 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 605 грн. 60 коп. 
Керуючись ст. ст. 34, 35, 41, 130, 245, 280, 283 КУпАП, суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

Визнати винним ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 17 000 (сімнадцять тисяч) грн. з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 1 (один) рік.
Отримувач коштів: ГУК у Дніпропетровській області/Дніпропетровська область/21081300, ЄДРПОУ 37988155, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Рахунок: UA758999980313020149000004001, Код класифікації доходів бюджету 21081300, Серія ЕПР1 та № 483878 протоколу.
Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок. 
Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, ЄДРПОУ 37993783, Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), Рахунок: UA908999980313111256000026001, Код класифікації бюджету – 22030106, Код суду 26371308.
Постанова судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, може бути оскаржена особою, яку притягнуто до адміністративної відповідальності, її законним представником, захисником, потерпілим, його представником протягом десяти днів з дня винесення постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду через Довгинцівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області.
Роз`яснити, що згідно з ст. 307 КУпАП, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, а в разі оскарження такої постанови – не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.
У разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений ч. 1 ст. 307 КУпАП, постанова про накладення штрафу, відповідно до ч. 1 ст. 308 КУпАП, надсилається для примусового виконання до органу державно виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.
В порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується:
- подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті КУпАП та зазначеного у постанові про стягнення штрафу;
- витрати на облік зазначених правопорушень.
Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Суддя          О.М. Грубник