ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 червня 2026 року м. Житомир справа № 240/16630/24
категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Токаревої М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, 

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 про самовільне залишення військової частини;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 поновити виплати грошового забезпечення з 30.06.2024 року молодшому сержанту ОСОБА_1 .
Позовна заява обґрунтована тим, що оскаржуваний наказ є протиправним, з огляду на відсутність в діях військовослужбовця ухилення від військової служби з прямим умислом, яке повинно було встановлюватися судом. Вказує, що станом на день подання позовної заяви відсутня інформація як у позивача так і у відповідача про внесення відомостей про кримінальне провадження з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення – ч.5 ст.407 Кримінального кодексу України до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно Позивача. Оскаржуваний наказ, яким констатовано самовільне залишення військової частини позивачем винесено 30.06.2024, тобто до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань (ймовірно 11.07.2024 р). Однак, в силу вимог ст.24 Закону № 2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину. За відсутності факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини чи місця проходження служби, у військової частини відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення. Отже, визнаючи оскаржуваним наказом позивача таким, що самовільно залишив військову частину та позбавляючи його всіх видів забезпечення 30.06.2024, відповідачем порушено положення ч.2 ст.24 Закону № 2232-XII «Про військовий обов`язок та військову службу.
Ухвалою суду провадження в даній справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Відповідач надав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Зазначив, що до командування Військової частини НОМЕР_1 жодним чином не надходили підтверджуючі документи (виписні епікризи) щодо перебування позивача після 29.03.2024 року на лікуванні від закладів охорони здоров`я або районний центрів територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, як це визначено законодавством. У зв`язку з чим вважає, що позовні вимоги в частині визнання дій протиправними щодо визнання протиправним та скасування наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.06.2024 року №188 задоволенню не підлягають. 
Представник відповідача подав до суду клопотання про долучення до матеріалів справи витягу з ЄРДР №62025240020001766 стосовно ОСОБА_1 правова кваліфікація ч.5 ст.407 ККУ.
Ухвалою суду витребувано у Військової частини НОМЕР_1 належним чином завірені копії всіх матеріалів службового розслідування стосовно ОСОБА_1 щодо самовільного залишення Військової частини НОМЕР_1 та наказів (розпоряджень), прийнятих за наслідками цього службового розслідування; належним чином завірену копію наказу про призупинення військової служби ОСОБА_1 ; витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо ОСОБА_1 .
На виконання вимог ухвали суду про витребування доказів представник відповідача подав до суду витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та матеріали службового розслідування.
Відповідно до норм ст.ст. 257, 262 КАС України дана адміністративна справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення (виклику) учасників справи.
Згідно з ч. 5 ст. 250 КАС України датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 19.10.2023 року №292, ОСОБА_1 був зарахований до списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 06.12.2023 року №31, ОСОБА_1 було направлено на лікування до комунального некомерційного підприємства «Обласний клінічний медичний центр соціально небезпечних захворювань» психіатричного відділення №1 міста Суми, де він перебував на стаціонарному лікуванні по 30.01.2024, що підтверджується випискою із медичної картки стаціонарного хворого №1609.
В подальшому, згідно виписки із медичної картки стаціонарного хворого №394/24 КНП СОР «Клінічна спеціалізована лікарня» м. Ромни, Позивач перебував на стаціонарному лікуванні з 31.01.2024 по 27.02.2024.
28.02.2024 позивач був госпіталізований до відділення психотичних та пограничних станів ТОВ «Український північно-східний інститут прикладної та клінічної медицини», де перебував на стаціонарному лікуванню до 29.03.2024, що підтверджується випискою із медичної карти амбулаторного(стаціонарного) хворого №112.
Центральною військово-лікарською комісією ЗСУ листом від 08.05.2024 №598/9/10234/24 запропоновано командиру в/ч НОМЕР_1 направити встановленим порядком молодшого сержанта ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_2 на контрольний медичний огляд.
30.06.2024 року наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 188 молодшого сержанта ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину та виключено з грошового забезпечення з 30 червня 2024 року.
Наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 30.06.2024 №227 призначено службове розслідування по факту неповернення з лікування в розташування Військової частини НОМЕР_1 молодшого сержанта ОСОБА_1 .
За результатами службового розслідування прийнято наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 10.07.2024 №247 «Про результати службового розслідування», відповідно до якого службовим розслідуванням було встановлено, що молодший сержант ОСОБА_1 , який перебував на лікуванні, не прибув в розташування Військової частини НОМЕР_1 у визначений термін. Поважної причини , яка б пояснила неприбуття військовослужбовця немає.
За порушення вимог статей 11,12,16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та статті 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на молодшого сержанта ОСОБА_1 накладено дисциплінарне стягнення у вигляді «Сувора догана».
Вважаючи наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 188 протиправним, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-XII (далі Закон №2232-XII).
Згідно із ст. 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ч. 1).
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями (ч. 2).
Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби (ч.3).
Частиною другою статті 2 Закону №2232-XII визначено, що проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Частина шоста статті 2 Закону №2232-ХІІ передбачає такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
У зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України від 12.05.2015 № 389-VIII Про правовий режим воєнного стану, Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні №64/2022 від 24.02.2022, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» №2102-IX від 24.02.2022, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому строк дії воєнного стану продовжувався, воєнний стан діє на даний час.
Загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах, визначає Статут внутрішньої служби Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Статут внутрішньої служби Збройних Сил України» від 24.03.1999 №548-XIV (далі Статут, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), яким керуються всі військові частини, кораблі, управління, штаби, організації, установи і військові навчальні заклади Збройних Сил України (далі - військові частини).
Згідно зі ст. 5 Статуту внутрішня служба - це система заходів, що вживаються для організації повсякденного життя і діяльності військової частини, підрозділів та військовослужбовців згідно з цим Статутом та іншими нормативно-правовими актами.
За змістом статті 6 Статуту внутрішня служба здійснюється з метою підтримання у військовій частині порядку та військової дисципліни, належного морально-психологічного стану, які забезпечують постійну бойову готовність та якісне навчання особового складу, збереження здоров`я військовослужбовців, організоване виконання інших завдань.
Вимоги цього Статуту зобов`язаний знати й сумлінно виконувати кожен військовослужбовець.
Військовослужбовці Збройних Сил України мають права і свободи з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами Збройних Сил України та іншими нормативно-правовими актами (ст. 9 Статуту).
Сутність військової дисципліни, обов`язки військовослужбовців, а також військовозобов`язаних та резервістів під час проходження навчальних (перевірочних) і спеціальних зборів щодо її додержання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, права командирів щодо їх застосування, а також порядок подання і розгляду заяв, пропозицій та скарг, визначає Дисциплінарний статут Збройних Сил України, затверджений Законом України «Про Дисциплінарний статут Збройних Сил України» від 24.03.1999 № 551-XIV (далі Дисциплінарний Статут), яким неухильно керуватися усі військовослужбовці Збройних Сил України незалежно від своїх військових звань, службового становища та заслуг.
Відповідно до ст. 1 Дисциплінарного Статуту військова дисципліна - це бездоганне і неухильне додержання всіма військовослужбовцями порядку і правил, встановлених статутами Збройних Сил України та іншим законодавством України.
Військова дисципліна ґрунтується на усвідомленні військовослужбовцями свого військового обов`язку, відповідальності за захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, на їх вірності Військовій присязі (ст. 2 Дисциплінарного Статуту).
За змістом статті 3 Дисциплінарного Статуту військова дисципліна досягається шляхом, зокрема: особистої відповідальності кожного військовослужбовця за дотримання Конституції та законів України, Військової присяги, виконання своїх обов`язків, вимог статутів Збройних Сил України; формування правової культури військовослужбовців; підтримання у військових з`єднаннях, частинах (підрозділах), закладах та установах необхідних матеріально-побутових умов, статутного порядку.
Статтею 4 Дисциплінарного Статуту визначено, що військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця, зокрема: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги статутів Збройних Сил України, накази командирів; додержуватися визначених статутами Збройних Сил України правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством (абз. 1).
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини, поданих відповідно до частини п`ятої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, та/або заяви, повідомлення начальника відповідного органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України про вчинене кримінальне правопорушення. Підставою для призупинення військової служби є отримання військовою частиною письмового повідомлення правоохоронного органу про внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо кримінального правопорушення (витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань) (абз. 2).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються (абз. 3).
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців (абз. 4).
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань (абз. 5).
Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби (абз. 10).
Пунктом 144-4 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008, визначено, що у разі прибуття до місця служби військовослужбовця, військову службу якого призупинено, командир (начальник) військової частини з`ясовує підстави його відсутності і негайно інформує про це орган досудового розслідування та орган управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, у зоні діяльності якого військова частина виконує завдання за призначенням. Командування військової частини або орган управління Військової служби правопорядку Збройних Сил України здійснює супроводження військовослужбовця до органу досудового розслідування.
Спірний наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 188 від 30.06.2024 прийнятий на підставі рапорту капітана ОСОБА_2 (вн. №2383/182/4 від 30.06.2024) не є таким, що прийнятий за наслідками службового розслідування.
Як встановлено судом, результати службового розслідування за фактом самовільного залишення військовослужбовцем місця служби затверджені наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 10.07.2024 №247 і такий наказ в цій справі позивачем не оскаржується.
Вважаючи наказ відповідача Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 188 від 30.06.2024 протиправним, ОСОБА_1 доводить, що станом на день подачі позову Позивач проходить безперервно лікування (стаціонарне, амбулаторне).
Оцінюючи наведені аргументи, суд враховує, що відповідно до пп. 2.8.6. Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 14.08.2008 № 402, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17 листопада 2008 р. за № 1109/15800 (в редакції, чинній на час виникнення відповідних правовідносин), строки проведення медичних оглядів, а також лабораторних та інструментальних досліджень, включно з необхідністю направлення на додаткові методи дослідження, лабораторні обстеження, визначаються з урахуванням необхідності отримання повної та об`єктивної інформації про стан здоров`я людини, та не можуть становити більше 14 днів.
Матеріалами судової справи не підтверджується, що станом на 30.06.2024 позивач був відсутній за місцем служби з поважної причини. Будь-які документально підтверджені відомості щодо перебування позивача на лікуванні в період з 29.03.2024 по 30.06.2024 у справі відсутні, сторонами суду не надані, а позивач на наявність таких обставин не вказує.
Згідно зі спірним наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.06.2024 № 188 молодшого сержанта ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив військову частину та виключено з грошового забезпечення з 30 червня 2024 року.
Представник позивача вказує, що в силу вимог ст.24 Закону № 2232-XII саме день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про військовослужбовця обумовлено як можливість початку призупинення військової служби особи, що самовільно залишила військову частину, а оскаржуваний наказ, яким констатовано самовільне залишення військової частини позивачем винесено 30.06.2024, тобто до внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
При цьому, як встановлено судом, наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.06.2024 № 188 не вирішувалось питання щодо призупинення військової служби, призупинено лише грошове забезпечення з 30.06.2024, тому доводи представника позивача є необгрунтованими.
За встановлених обставин, суд вважає обґрунтованим наказ відповідача від № 188 від 30.06.2024, яким солдата ОСОБА_1 наказано вважати таким, що самовільно залишив частину.
Враховуючи викладене у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування спірного наказу, згідно з яким позивач вважається таким, що 30.06.2024 самовільно залишив частину, а тому позов в цій частині задоволенню не підлягає.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити виплату грошового забезпечення, суд зазначає таке.
Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII (далі Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам, визначає Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затверджений наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (далі Порядок №260).
Абзацами 9 та 10 пункту 15 розділу І Порядку №260 визначено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.
Таким чином, спірним наказом відповідача позивачу правомірно призупинено виплату грошового забезпечення, починаючи з 30.06.2024, у зв`язку з самовільним залишенням військової частини на підставі абз. 9 та 10 пункту 15 розділу І Порядку №260.
У поданому відзиві на позов відповідач підтвердив, що після самовільного залишення військової служби 30.06.2024 по даний час позивач без поважних причин відсутній на військовій службі.
Докази протилежного у справі відсутні і на їх наявність позивач не вказує.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскільки станом на 30.06.2024 позивач самовільно залишив військову частину, то зупинивши виплату позивачу грошового та інших видів забезпечення у період самовільного залишення ним військової частини, відповідач діяв правомірно. Підстави та порядок поновлення відповідних виплат чітко регламентовані чинним законодавством. 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Дослідивши всі матеріали судової справи, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог чинного законодавства, оцінивши всі вагомі аргументи учасників справи, суд дійшов висновку, що наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 30.06.2024 № 188 в частині визнання ОСОБА_1 таким, що самовільно залишив частину, та призупинення йому у зв`язку з цим виплати грошового забезпечення, - є правомірним. Наведені позивачем аргументи та надані докази правомірності оскарженого наказу не спростовують та не дають суду підстав для його скасування.
Оскільки суд дійшов висновку про правомірність оскарженого рішення суб`єкта владних повноважень, у тому числі й в частині призупинення виплати позивачу грошового, то у суду також відсутні підстави для задоволення похідної позовної вимоги про зобов`язання відповідача поновити виплату грошового забезпечення з 30.06.2024.
Таким чином, в задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.
Враховуючи результати судового розгляду справи, судові витрати відповідно до статті 139 КАС України не розподіляються.
Керуючись статтями 241-246, 255, 257-262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд - 

вирішив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_3 ) до Військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 . РНОКПП/ЄДРПОУ: НОМЕР_4 ) про визнання протиправним та скасування наказу відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.С. Токарева

15.06.26