Головуючий І інстанції: Г.В. Костенко

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 червня 2026 р. 	Справа № 440/810/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Мінаєвої К.В.,
Суддів: Катунова В.В. , Ральченка І.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Служби безпеки України в Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2026, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/810/26
за позовом ОСОБА_1 
до  Управління Служби безпеки України в Полтавській області   
про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
І. Зміст позовних вимог та їх обґрунтування.
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до  Управління Служби безпеки України в Полтавській області (далі - відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправною відмову УБ України в Полтавській області, оформлену листом від 09 січня року №66/21/0-439-10.12.25/11-2026 щодо невиплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2023 року по 26 червня 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, в розмірі 194657,99 грн;
- зобов`язати УСБ України в Полтавській області виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2023 року по 26 червня 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100, в розмірі 194657,99 грн. 
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що станом на дату звільнення його зі служби відповідачем не проведено повного розрахунку, а тільки на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 у справі №440/14950/24 відповідачем 26.06.2025 проведено виплату грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення. Вважає, що має право на отримання середнього заробітку за час затримки сплати належних при звільненні сум в межах шести місяців. 
ІІ. Зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2026 позов задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Управління Служби безпеки України в Полтавській області, оформлену листом від 09 січня 2026 року №66/21/0-439-10.12.25/11-2026 щодо невиплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31 липня 2023 року по 26 червня 2025 року - не більш як за шість місяців, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 191466,00 (сто дев`яносто одна тисяча чотириста шістдесят шість гривень).
В інший частині позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звільнений зі служби та виключений з усіх видів забезпечення 31.07.2023, тоді як фактичний розрахунок з ним проведений лише 26.06.2025 на виконання рішення у справі № 440/14950/2, тому дійшов висновку, що у спірних відносинах має місце затримка розрахунку при звільненні позивача, наслідком чого є стягнення на користь позивача середнього заробітку відповідно до статті 117 КЗпП. 
ІІІ. Підстави апеляційного оскарження та їх обґрунтування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2026 року у справі № 440/810/26 та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву залишити без розгляду, а у разі відсутності підстав для ухвалення рішення про залишення позову без розгляду, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 в повному обсязі.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що з огляду на висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №761/9584/15-ц та №821/1083/17 у постановах від 26.06.2019 та від 26.02.2020 відповідно, Управління просить суд врахувати, що позивач був звільнений 31.07.2023, проте тільки у грудні 2024 року він звернувся до суду з вимогами про виплату йому індексації. Крім того, будучи обізнаним щодо не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, позивач протягом тривалого часу не звертався а ні до УСБУ в Полтавській області, а ні до суду (пропустивши при цьому строк звернення до суду, визначений ст.122 КАС України) щодо виплати йому середнього заробітку за час що фактично свідчить про відсутність у позивача прагнення своєчасно відновити та реалізувати своє порушене право та отримати справедливу сатисфакцію за таке порушення, а також про те, що позивач використовує правові механізми не для захисту, а для наступу, залишаючись de jure у статусі упослідженої жертви свавілля роботодавця. 
Зазначає, що судом першої інстанції не було досліджено питання правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці» , що у свою чергу призвело до неправильного застосування статті 233 КЗпП України щодо строків звернення до суду, а позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку. У свою чергу, судом 1-ї інстанції не було досліджено норм Закону України «Про оплату праці», в наслідок чого судом не було встановлено обставини, які мають значення для розгляду справи, а саме оцінка змісту обставин справи, хронології та послідовності дій позивача.
Вказує, що сума заявленого до стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні що у майже 2,5 рази більше у порівнянні з сумою, перерахованою позивачу на виконання рішення суду та є на очевидно неспівмірною, тому з урахуванням визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
ІV. Провадження в суді апеляційної інстанції та виклад позиції інших учасників справи.
Позивач не скористався правом надання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до частини четвертої статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідач повідомлений про перегляд рішення Харківського окружного адміністративного суду від 30.03.2026 судом апеляційної інстанції належним чином шляхом направлення копій ухвал Другого апеляційного адміністративного суду про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду в електронній формі до електронного кабінету. Позивачу направлено копії ухвал про відкриття апеляційного провадження та про призначення даної справи до апеляційного розгляду рекомендованим листом, які повернуто поштовим відділенням.
Згідно зі статтею 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку пункту 3 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) розглядає справу без повідомлення учасників справи (у порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. З урахуванням вимог частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
V. Обставини, встановлені судом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 31 липня 2023 року ОСОБА_1 був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу УСБ України в Полтавській області.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 10.02.2025 у справі №440/14950/24 визнано протиправною відмову Управління Служби безпеки України в Полтавській області щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 за період з 01.04.2016 по 28.02.2018 індексацію грошового забезпечення, відповідно до вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з визначенням місяців, в яких відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців, січень 2008 року та зобов`язано Управління Служби безпеки України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 за період з 01.04.2016 по 28.02.2018, індексацію грошового забезпечення із застосуванням місяців для обчислення індексу споживчих цін для розрахунку індексації грошового забезпечення (базових місяців) - січень 2008 року, відповідно до вимог Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078, з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання вказаного рішення відповідачем нараховано позивачу грошове забезпечення, індексацію грошового забезпечення в розмірі 75399,59 грн, які 26.06.2025 надійшли на рахунок позивача, що підтверджується матеріалами справи.
10.12.2025 позивач звернувся до відповідача з заявою з проханням виплатити йому середнє грошове забезпечення за кожний день несвоєчасного розрахунку. Крім того просив надати дані про середнє грошове забезпечення за 2 місяці перед звільненням.
Листом від 09.01.2026 відповідач повідомив про відсутність підстав для виплати середнього грошового забезпечення за період з 31.07.2023 по 26.06.2025. В додатку надіслав довідку про нараховані суми грошового забезпечення від 08.01.2026.
Не погодившись із бездіяльністю відповідача щодо не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з цим позовом. 
VІ. Позиція суду апеляційної інстанції.
Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, виходячи з наступного.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Так, відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України визначено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні.
Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Частиною 2 статті 117 КЗпП України встановлено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Із матеріалів справи встановлено, що при звільненні позивача 31.07.2023 відповідачем не було здійснено остаточний розрахунок, лише на виконання рішення відповідачем нараховано позивачу грошове забезпечення, індексацію грошового забезпечення в розмірі 75399,59 грн, які фактично виплачено 26.06.2025.
Отже, спірні правовідносини виникли з приводу виплати середнього заробітку час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до частини 1 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Частиною другою цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Згідно частиною 3 статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.
Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Натомість, встановлений у частині 1 статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору. Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у ст. 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Висновок щодо норми права, яка підлягає застосуванню до випадків обчислення строків звернення до суду з вимогами про стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні викладено в постанові Верховного Суду у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду у справі № 240/532/20, установлений у частині першій статті 233 КЗпП України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, у межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.
Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.
Виходячи із викладених правових позицій, з цим позовом до суду позивач мав звернутися в місячний строк з моменту, коли дізнався (мав дізнатися) про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Така правова позиція була підтримана Верховним Судом у постановах від 21 листопада 2024 року у справі № 620/9315/23, від 28 березня 2025 року у справі № 360/572/21.
Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, а відтак строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком, передбаченим частиною 5 статті 122 КАС України.
Зазначені висновки також узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 30.01.2025 по справі № 320/26833/23.
Щодо моменту, коли позивач мав дізнатися про порушення своїх прав, то Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 сформувала висновки, де зазначила, що за змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Таким чином, настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, пов`язане з наявністю таких юридично значимих обставин, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, з дня отримання грошових коштів особою, вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів.
З урахуванням викладеного, з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні особа може звернутися в місячний строк з моменту фактичного розрахунку.
Судовим розглядом встановлено та не заперечується сторонами, що остаточний розрахунок з позивачем при звільненні проведений 26.06.2025.
При цьому, враховуючи не здійснення у той же день виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права 26.06.2025, з огляду на що місячний строк звернення до суду з даним позовом обчислюється саме з цієї дати та граничним днем звернення до суду із позовом є 28.07.2025 (з урахуванням того, що останній день - 26.07.2025 припав на вихідний день).
Натомість, позивач з адміністративним позовом звернувся до суду 27.01.2026.
Враховуючи наведене, звертаючись із адміністративним позовом, позивач пропустив місячний строк звернення до суду, встановлений частиною 5 статті 122 КАС України.
Строк звернення до адміністративного суду - це встановлений законом проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із її заявою за вирішенням цього спору і за захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Строки адміністративного судочинства спрямовані саме на якнайшвидше здійснення такого захисту шляхом суворого їх дотримання судом та особами, які беруть участь у справі.
Встановлення процесуальних строків законом та судом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
При цьому, у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для його поновлення є виключно наявність поважних причин, якими визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Згідно з частиною 3 статті 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Колегія суддів зазначає, що поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином. Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.
У ході судового розгляду справи з метою з`ясування питання щодо дотримання позивачем строку звернення до суду із даним позовом, зокрема наявності поважних причин його пропуску, ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2026 було запропоновано ОСОБА_1 подати протягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду із позовом з обґрунтуванням поважності причин пропуску такого строку та наданням відповідних доказів.
На виконання вимог зазначеної ухвали 18.06.2026 до суду надійшла заява ОСОБА_2 , в якій позивач зазначив, що Конституційний Суд рішенням від 11.12.2025 №1-р/2025 визнав неконституційною частину першу статті 233 КЗпП України, тому наразі відсутні обмеження будь-яким строком у праві працівника на звернення до суду з позовом щодо стягнення належних працівнику виплат.
Також вказав, що датою початку строку звернення до суду є 16.01.2026 - дата отримання від відповідача листа про відмову у виплаті середнього заробітку та отримання довідки про розмір грошового забезпечення за два останні місяці перед звільненням. 
Колегія суддів з приводу доводів позивача щодо застосування норм, якими визначені строки звернення до суду, зазначає, що у даному випадку спірні правовідносини виникли з приводу нарахування та виплати саме середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, який за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується в розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника.
При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати/грошового забезпечення, з огляду на що підстави для застосування у спірних правовідносинах приписів статті 233 КЗпП України відсутні.
Отже, строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком, передбаченим частиною 5 статті 122 КАС України.
Разом з тим, позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.
Також, стосовно посилань позивача у заяві на отримання 19.01.2026 відповіді від відповідача від 09.01.2026, якою відмовлено у нарахуванні на виплати середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та надано довідку про розмір грошового забезпечення, колегія суддів зазначає, що такі обставини не можуть змінювати момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, з якого позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата прямо не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.
Реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності відповідача, формування судової практики і таке інше. Не реалізація цього права зумовлена власною пасивною поведінкою позивача.
Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав до поновлення строку на звернення до суду із даним позовом.
Зазначені обставини не були враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог.
Таким чином, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про можливість розгляду даної справи по суті та вважає за необхідне залишити її без розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.
Пунктом 8 частини 1 статті 240 КАС України передбачено, що суд залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.
Таким чином, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та суд допустив порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення даної справи, внаслідок чого його рішення підлягає скасуванню із залишенням позовної заяви без розгляду.
Керуючись ст. ст. 240, 243, 250, 311, 315, 319, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління Служби безпеки України в Полтавській області - задовольнити.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 30.03.2026 по справі № 440/810/26 скасувати.
Ухвалити постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Служби безпеки України в Полтавській області про визнання протиправною відмову та зобов`язання вчинити певні дії залишити без розгляду . 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		К.В. Мінаєва 	
Судді	   	В.В. Катунов   І.М. Ральченко