ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
18.05.2026	Справа № 910/1674/26	

Суддя Господарського суду міста Києва Нечай О.В., розглянувши без виклику сторін (без проведення судового засідання) у спрощеному позовному провадженні матеріали справи
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Галіція сталь" (Україна, 77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 40, кв. 79; ідентифікаційний код: 43408768) 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша українська монтажна компанія" (Україна, 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 131; ідентифікаційний код: 42246842) 
про стягнення 573 291,40 грн

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Галіція сталь" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша українська монтажна компанія" (далі - відповідач) про стягнення 573 291,40 грн, з яких 62 780,00 грн заборгованості, 492 823,00 грн пені, 13 648,12 грн інфляційних втрат та 4 040,28 грн 3 % річних.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань за Договором поставки № 301123-1 від 30.11.2023.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.03.2026 вказану позовну заяву було залишено без руху та встановлено позивачу строк для усунення її недоліків - протягом 10 днів з дня вручення даної ухвали.
03.03.2026 представником позивача сформовано в системі "Електронний суд" заяву про усунення недоліків позовної заяви з додатками, яка 03.03.2026 зареєстрована в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.03.2026 було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, визнано справу малозначною, постановлено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін (без проведення судового засідання) та серед іншого встановлено сторонам строки для подання ними відповідних заяв по суті справи.
21.04.2026 відповідачем сформовано в системі "Електронний суд" відзив на позовну заяву, який 22.04.2026 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду". Відповідач просить, зокрема, продовжити йому процесуальний строк на подання відзиву.
Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Суд вважає за необхідне поновити відповідачу строк для подачі відзиву та прийняти його до розгляду.
У відзиві відповідачем було визнано позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості в розмірі 62 780,00 грн, інфляційних втрат у розмірі 13 648,12 грн та 3% річних у розмірі 4 040,28 грн.
Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 46 та ч. 1 ст. 191 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Частинами 2, 4 статті 191 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
З огляду на те, що про часткове визнання позову відповідач зазначив у відзиві на позовну заяву, який підписано адвокатом Рубаном Ігорем Володимировичем, повноваження якого підтверджуються ордером АА №1693785 від 21.04.2026, і зі змісту відзиву вбачається, що часткове визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права чи інтереси інших осіб, суд, відповідно до частин 3, 4 статті 185 Господарського процесуального кодексу України, вважає за можливе прийняти часткове визнання позову відповідачем.
25.04.2026 позивачем сформовано в системі "Електронний суд" відповідь на відзив, яку 27.04.2026 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".
29.04.2026 відповідачем сформовано в системі "Електронний суд" заперечення на відповідь на відзив, які 30.04.2026 зареєстровано в автоматизованій системі "Діловодство спеціалізованого суду".
Відповідно до ч. 5 ст. 252 Господарського процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.
Частиною восьмою статті 252 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення. Судові дебати не проводяться.
Згідно з ч. 4 ст. 240 Господарського процесуального кодексу України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення без його проголошення.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

30.11.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Галіція сталь" (далі - постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Перша українська монтажна компанія" (далі - покупець) було укладено Договір поставки №301123-1 (далі - Договір).
Відповідно до пункту 1.1 Договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов`язується поставити і передати у власність покупцю металеві огородження сходів та ворота гаражні, згідно замовлень покупця, (далі за текстом - товар), а замовник зобов`язується прийняти цей товар та оплатити його вартість. Перелік товару, його характеристики, кількість, ціна та загальна вартість зазначаються у Специфікації, що є невід`ємним Додатком до цього договору.
Згідно з п. 1.2 Договору товар може поставлятися постачальником партіями, відповідно до замовлень покупця, погодженими сторонами та зазначеними у видаткових накладних, що підтверджують факт отримання товару і являються невід`ємною частиною даного договору. Під партією сторони розуміють кількість товару відвантаженого по одній видатковій (товарній) накладній.
Відповідно до п. 2.3 Договору приймання товару за кількістю та комплектністю здійснюється на об`єкті замовника, що вказаний в п. 1.1 договору. Замовник перевіряє відповідність товару по асортименту, кількості та якості згідно сертифікату відповідності/якості товару (надсилається разом з товаром), що вказаний у видатковій накладній, а також відсутність ознак пошкодження товару. Постачальник гарантує поставку якісного товару. Разом з товаром постачальник надає замовнику супровідні документи на товар: рахунок на товар; видаткова накладна (оригінал).
Датою поставки товару є дата, вказана у видатковій накладній (п. 2.5 Договору).
Відповідно до п. 3.1 Договору загальна сума договору становить загальну вартість поставленого товару, яка зазначається у Специфікаціях на кожну окрему партію товару, що є невід`ємною частиною даного договору та доставку товару на об`єкт замовника зазначеного в договорі.
Згідно з п. 3.2 Договору оплата товару здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника у розмірі 100% вартості товару протягом 5 (п`яти) робочих днів з моменту отримання відповідного рахунку від постачальника, якщо інше письмово не узгоджене сторонами.
Додатком №1 до Договору сторони затвердили Специфікацію, якою, зокрема, погоджено загальну вартість товару - 313 900,00 грн з ПДВ, а також порядок розрахунків: 80% авансовий платіж, а саме 251 120,00 грн, у т.ч. ПДВ - 41 853,33 грн. Остаточний розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання видаткової накладної.
Позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату №334 від 04.12.2023 на суму 313 900,00 грн та №347 від 11.12.2023 на суму 824,00 грн.
Відповідачем було здійснено попередню оплату товару в розмірі 251 120,00 грн, що підтверджується платіжними інструкціями №183214996 від 05.12.2023 на суму 135 000,00 грн та №183484037 від 08.12.2023 на суму 116 120,00 грн.
Окрім того, відповідачем було сплачено 824,00 грн за рахунком №347 від 11.12.2023, що підтверджується банківською випискою з рахунку позивача.
На виконання умов Договору, позивачем було поставлено відповідачу товар в повному обсязі, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних №2083 від 22.12.2023 на суму 313 900,00 грн та №2084 від 22.12.2023 на суму 824,00 грн.
Оскільки відповідачем не було виконано зобов`язання з оплати повної вартості товару, позивач звернувся до відповідача з вимогою №050324-1Г від 05.03.2024 про сплату заборгованості в розмірі 62 780,00 грн.
З огляду на те, що відповідач не виконав свої грошові зобов`язання за Договором в повному обсязі, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 62 780,00 грн, пеню в розмірі 492 823,00 грн, інфляційні втрати в розмірі 13 648,12 грн та 3% річних у розмірі 4 040,28 грн.
Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про наступне.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Укладений сторонами Договір, з огляду на встановлений статтею 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, є належною підставою, у розумінні статті 11 Цивільного кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов`язків та за своєю правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Статтею 655 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з ч. 1 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.
Суд встановив факт перерахування відповідачем на рахунок позивача попередньої оплати товару в загальному розмірі 251 944,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи платіжними інструкціями та банківською випискою.
Позивачем, у свою чергу, здійснено поставку товару в повному обсязі.
Відповідно до ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.
За приписами частин 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
З огляду на встановлений в Специфікації строк, остаточний розрахунок за поставлений товар здійснюється протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту підписання видаткової накладної.
Зважаючи на викладене, строк оплати товару за Договором є таким, що настав. 
Відповідно до частин 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з нормами статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Статтею 599 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідачем зобов`язання з оплати товару в розмірі 62 780,00 грн у встановлений Договором строк не виконано, доказів оплати суду не надано.
Вказані обставини визнаються відповідачем у відзиві на позовну заяву.
Згідно з ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відтак суд вважає встановленими обставини невиконання відповідачем умов Договору в частині своєчасної та повної оплати товару.
Суд враховує, що відповідач у відзиві на позовну заяву визнав позовні вимоги в частині стягнення основної заборгованості, а відтак, оскільки відсутність повної оплати поставленого за Договором товару також підтверджується матеріалами справи, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 62 780,00 грн визнається судом обґрунтованою.
У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, не виконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
За змістом статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
За приписами частин 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно зі статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.
Пунктом 4.5 Договору передбачено, що у випадку несвоєчасної оплати поставки товару, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі 1% від вартості договору за кожен день прострочення.
Позивачем заявлено до стягнення пеню, нараховану за період прострочення з 26.12.2023 по 17.02.2026.
Водночас судом встановлено, що вимоги позивача в частині стягнення пені не відповідають приписам законодавства щодо порядку нарахування штрафних санкцій за прострочення грошових зобов`язань.
Так, позивачем перевищено граничний строк нарахування пені.
Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Оскільки видаткова накладна №2083 була підписана сторонами 22.12.2023, зобов`язання з оплати товару мало бути виконане відповідачем протягом трьох робочих днів до 27.12.2023 та вважається простроченим з 28.12.2023.
Отже, правомірним є нарахування пені за період з 28.12.2023 по 28.06.2024.
Крім того, погоджений сторонами в Договорі розмір пені (1%) перевищує максимальний розмір, встановлений Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань".
Оскільки невиконання відповідачем своїх зобов`язань за Договором в частині своєчасної оплати поставленого товару підтверджується матеріалами справи, обставин, які є підставою для звільнення відповідача від відповідальності не наведено, позовна вимога про стягнення пені в цій частині визнається обґрунтованою.
Здійснивши власний розрахунок пені суд встановив, що стягненню з відповідача підлягає пеня в розмірі 9 041,91 грн.
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З огляду на порушення відповідачем строків оплати за Договором, суд дійшов висновку про наявність підстав для нарахування інфляційних втрат та 3% річних.
Наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат не є арифметично вірним. Між тим, розрахований позивачем розмір інфляційних втрат не перевищує розміру, розрахованого судом. У свою чергу 3% річних розраховані позивачем вірно. Відтак позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних підлягають задоволенню в заявлених розмірах.
Також відповідачем визнано позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат та 3% річних в повному обсязі.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Приписами статей 76, 77 Господарського процесуального кодексу України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частинами 1, 2 статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
З огляду на вищевикладене, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено часткову обґрунтованість заявленого позову, відтак до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають заборгованість у розмірі 62780,00 грн, пеня в розмірі 9041,91 грн, інфляційні втрати в розмірі 13648,12 грн та 3% річних у розмірі 4040,28 грн.
Відповідно до частини першої статті 130 Господарського процесуального кодексу України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.
Враховуючи визнання відповідачем позову в частині основного боргу, інфляційних втрат, 3% річних та ухвалення рішення згідно з таким визнанням, суд дійшов висновку про необхідність повернення позивачеві 603,51 грн судового збору на підставі ч. 1 ст. 130 Господарського процесуального кодексу України.
Інша частина витрат позивача по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 129 Господарського процесуального кодексу України, покладається на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 739,14 грн. Решта сплаченого судового збору в розмірі 7860,23 грн залишається за позивачем.
Керуючись статтями 129, 233, 237, 238, 240 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.
2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Перша українська монтажна компанія" (Україна, 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, буд. 131; ідентифікаційний код: 42246842) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Галіція сталь" (Україна, 77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 40, кв. 79; ідентифікаційний код: 43408768) заборгованість у розмірі 62780 (шістдесят дві тисячі сімсот вісімдесят) грн 00 коп., пеню в розмірі 9041 (дев`ять тисяч сорок одна) грн 91 коп., інфляційні втрати в розмірі 13648 (тринадцять тисяч шістсот сорок вісім) грн 12 коп., 3% річних у розмірі 4040 (чотири тисячі сорок) грн 28 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 739 (сімсот тридцять дев`ять) грн 14 коп. 
3. В іншій частині позову відмовити.
4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 7860,23 грн покласти на позивача.
5. Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю "Галіція сталь" (Україна, 77300, Івано-Франківська обл., м. Калуш, вул. Богдана Хмельницького, буд. 40, кв. 79; ідентифікаційний код: 43408768) з Державного бюджету України 50 відсотків судового збору в сумі 603 (шістсот три) грн 51 коп., сплаченого на підставі платіжної інструкції №7550 від 16.02.2026.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду в разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи подається у порядку та строк, визначені статтями 254, 256 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 18.05.2026.

Суддя О.В. Нечай