Справа № 381/280/22
Провадження № 2/369/545/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09.06.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:
головуючого судді Фінагеєвої І. О.,
при секретарі Крикунові І. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 381/280/22 за позовом ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Селіверстов Владислав Олегович, про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення і запису про державну реєстрацію,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до АТ «Альфа-Банк» з позовом про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення і запису про державну реєстрацію. 
Позов мотивує тим, що 23 серпня 2007 року уклала з АКБСР «Укрсоцбанк» кредитний договір про надання відновлювальної кредитної лінії. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором сторони уклали договір іпотеки № 04/І-596, предметом якого став житловий будинок площею 242,4 кв. м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, на якій розташований будинок. 10 вересня 2019 року АТ «Укрсоцбанк» реорганізовано шляхом приєднання до АТ «Альфа-Банк». 10 грудня 2021 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо, що 09 листопада 2021 року приватний нотаріус прийняв рішення про реєстрацію за АТ «Альфа-Банк» права власності на іпотечне майно.
Позивач вважає, що цим рішенням порушені її права на володіння, користування та розпоряджання предметом іпотеки як об`єктом права приватної власності, оскільки іпотекодержатель не повідомив її належним чином про намір задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, не надав доказів такого повідомлення приватному нотаріусу. З огляду на зазначене приватний нотаріус протиправно, без дотримання визначеної законом процедури, прийняв рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. Крім того, кредит видавався у готівковій формі, однак іпотекодержатель не надав приватному нотаріусу доказів видачі коштів позичальнику.
З метою поновлення свого порушеного права позивач просить суд:
- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності за АТ «Альфа Банк» на будинок АДРЕСА_1 , ухвалене приватним нотаріусом Селіверстовим В. О. як державним реєстратором 15 листопада 2021 року.
- визнати незаконним та скасувати запис про право власності на будинок АДРЕСА_2 .
Ухвалою від 20 травня 2022 року Києво-Святошинський районний суд Київської області відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання.
У відзиві на позовну заяву АТ «Альфа Банк» зазначило, що 03 серпня 2020 року надіслав іпотечне застереження позивачу та з відміткою про вручення передав державному реєстратору, передано інші, визначені чинним цивільним законодавством документи, необхідні для вчинення реєстраційних дій. Отже, позивач не довела належним чином свої позовні вимоги.
Ухвалою від 18 січня 2024 року Києво-Святошинський районний суд Київської області замінив позивача у справі ОСОБА_2 на її правонаступника ОСОБА_1 .
Ухвалою від 30 квітня 2025 року Києво-Святошинський районний суд Київської області закрив підготовче провадження, призначив справу до розгляду.
У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи сповіщені належним чином, представник позивача на адресу суду надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив. 
Третя особа –   ОСОБА_3  у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала.
Третя особа – приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Селіверстов Владислав Олегович у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи сповіщений належним чином, причини неявки не повідомив.
У зв`язку з неявкою сторін в силу частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до постанови КЦС ВС від 30 вересня 2022 року за N 761/38266/14 якщо проголошення судового рішення не відбувається, то датою його ухвалення є дата складення повного судового рішення, навіть у випадку, якщо фактичне прийняття такого рішення відбулось у судовому засіданні, яким завершено розгляд справи і в яке не з`явились всі учасники такої справи. При цьому, дата, яка зазначена як дата ухвалення судового рішення, може бути відмінною від дати судового засідання, яким завершився розгляд справи і у яке не з`явились всі учасники такої справи.
Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на такі обставини.
Судом встановлено, що 23 серпня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 380/1186/07-Пі, за умовами якого кредитор зобов`язувався надати позичальнику у тимчасове користування кредитні кошти на суму 123 000 швейцарських франків на умовах повернення та сплати 10% річних, а також комісій відповідно до договору. Кінцевий термін повернення коштів сторони визначили до 22 серпня 2022 року.
На виконання зобов`язань за кредитним договором 23 серпня 2007 року АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 уклали іпотечний договір № 04/І-596, предметом якого стало будинковолодіння АДРЕСА_1 . 
Відповідно до пункту 4.5 Договору іпотеки від 23 серпня 2007 року № 04/І-596 іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки одним з таких способів:
-на підставі рішення суду; або
-на підставі виконавчого напису нотаріуса, або
-шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому чинним законодавством України; або
-шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцю на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому законодавством; або
-шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодержателем та іншим покупцем; або
-у інший спосіб, погоджений сторонами.
31 липня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_2 повідомлення № 31/07 про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, яке було отримано ОСОБА_2 12 серпня 2020 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням з трек-номером 1402405803989 з підписом іпотекодавця.
Відповідно до звіту № ВА 210828-004 вартість предмета іпотеки – будинковолодіння АДРЕСА_1 , становила 1 818 000 грн, а вартість будинку та земельної ділянки, на якій він розташований – 3 447 750 грн.
Станом на 09 листопада 2021 року заборгованість за кредитним договором № 380/1186/07-Пі становила 631 938,47 швейцарських франків.
09 листопада 2021 року зареєстровано право власності АТ «Альфа-Банк» на будинковолодіння АДРЕСА_1 на підставі рішення державного реєстратора Селівестрова В.О., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вд 01 грудня 2021 року № 287793839.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 . 
Спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв її син ОСОБА_1 відповідно до заяви про прийняття спадщини за законом від 12 січня 2023 року.
ОСОБА_3 – дочка ОСОБА_2 , відмовилася від прийняття спадщини після ОСОБА_2 відповідно до заяви від 12 січня 2023 року.
Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною 1 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що однією з основних засад державної реєстрації прав є внесення відомостей до Державного реєстру виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.
Частиною 1 статті 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати застосування в своїх відносинах юридично-значимих повідомлень (зокрема, порядок надсилання, визначати, коли повідомлення вважатиметься отриманим) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 12 травня 2022 року справі № 756/15123/18, від 28 лютого 2024 року в справі № 199/4586/21).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (постанова Верховного Суду у справі № 355/385/17).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (стаття 3 Закону України "Про іпотеку").
Статтею 36 Закону України "Про іпотеку" (в редакції на час укладення договору іпотеки) передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Статтею 37 Закону України "Про іпотеку" (в редакції на час укладення договору іпотеки) визначено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 вересня 2023 року у справі № 363/2337/19 зробив висновок, що пункт договору іпотеки, в якому передбачено іпотечне застереження, необхідно розуміти саме як відповідне застереження, яке не потребує укладення сторонами окремого договору про застосування позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки.
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21) зазначено: «…Під час розгляду справ цієї категорії суд повинен надати оцінку всім обставинам, які мали місце при зверненні стягнення на іпотечне майно. Тим самим суд визначає: (а) неправомірність дій особи, яка зазначена у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник (адже саме ці дії призвели до внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно цих відомостей); (б) тим самим суд констатує, що ці дії не були здатні призвести до набуття права власності особою, яка позначена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як власник, а тому (в) в цієї особи відсутнє право власності, а отже (г) право власності належить позивачеві (якщо позивач доведе всі наведені вище обставини) …положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент звернення з позовом) адресовані насамперед суду, який, задовольняючи позов, зокрема, про скасування рішення державного реєстратора, має чітко визначитися з тим, кому саме і яке речове право внаслідок задоволення такого позову належить …»
Стаття 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є публічною, процедурною нормою і не містить та й не може містити приватноправових способів захисту і одночасно та всупереч принципу диспозитивності зобов`язувати суб`єкта поєднувати позовні вимоги, яких приватно-правова норма не передбачає (див. постанову Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 316/2082/19 (провадження № 61-17264св21)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року по справі № 522/24450/14 (провадження № 61-38762св18) вказано: «…згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону…».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 зазначено: «…згідно із частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку (частина 2 статті 35 вказаного Закону).
Отже, за змістом частини 1 статті 33 та частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» реалізації права іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки передує реалізація ним права вимагати дострокового виконання основного зобов`язання. І лише якщо останнє не виконане чи неналежно виконане, іпотекодержатель, якщо інше не передбачено законом, може звертати стягнення на предмет іпотеки. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкоджає іпотекодержателю звернутися з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання відповідно до частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
Умови договору іпотеки та вимоги частини 1 статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання.
Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.
Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки.
В разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.
За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.
При цьому метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання. У разі направлення іпотекодержателем іпотекодавцю вимоги про усунення порушення основного зобов`язання відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» з одночасним повідомленням про обраний спосіб задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до частини першої статті 38 Закону України «Про іпотеку» (одним документом) слід виходити з пріоритету дотримання саме частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2025 року у справі № 761/382/21 вказано: «…умови договору іпотеки та вимоги частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» пов`язують можливість задоволення вимог кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки з дотриманням іпотекодержателем процедури належного надсилання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, вимоги про усунення порушення основного зобов`язання. Належним слід вважати надсилання вимоги з дотриманням установленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, то відповідно до звичаїв ділового обороту належно направити вимогу можна засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють установити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу усунути порушення також слід вважати таке повідомлення, що було належно надіслане, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання. Направлення такої вимоги іпотекодавцю про усунення порушень основного зобов`язання обґрунтовується саме тим, що іпотекодавець має право замість боржника усунути порушення основного зобов`язання і тим самим убезпечити себе від звернення стягнення на належний йому предмет іпотеки. У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодавця про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яку іпотекодавець може спростувати в загальному порядку…».
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні ріше
Судом встановлено, що 31 липня 2020 року АТ «Альфа-Банк» направило ОСОБА_2 повідомлення № 31/07 про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, яке було отримано ОСОБА_2 12 серпня 2020 року, на підтвердження чого у зворотньому поштовому повідомленні з трек-номером 1402405803989 проставлено підпис іпотекодавця.
Зазначений доказ спростовує доводи позивача про недотримання банком процедури повідомлення іпотекодавця про намір звернути стягнення на предмет іпотеки.
Станом на час звернення до нотаріуса – 09 листопада 2021 року, заборгованість за кредитним договором становила 631 938,47 швейцарських франків. Вартість предмета іпотеки згідно зі звітом про оцінку майна становила 3 447 750 грн, тобто не перевищувала суму заборгованості за кредитним договором.
В іпотечному договорі сторони узгодили позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, відповідно до пункту 4.5.3 Договору іпотеки від 23 серпня 2007 року № 04/І-596 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань у порядку, встановленому чинним законодавством України.
На підтвердження повноважень щодо набуття у власність предмета іпотеки від іпотекодержателя АТ «Альфа-Банк» надало повідомлення про порушення № 31/07 від 31 липня 2020 року, довідку іпотекодержателя про суму заборгованості за кредитним договором, звіт про оцінку предмета іпотеки № ВА 210828-004, копії яких надані також суду для ознайомлення.
З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не довів факт порушення іпотекодержателем та державним реєстратором процедури передання права власності на предмет іпотеки до АТ «Альфа-Банк» на підставі іпотечного застереження у іпотечному договорі, погоджене іпотекодавцем під час укладення договору.
Доводи позовної заяви стосовно необхідності укладення окремого договору для вчинення реєстраційної дії з посиланням необхідність врахування правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 199/1276/17 суд не бере до уваги, оскільки зазначений правовий висновок сформований за інших фактичних обставин, а саме у іпотечному договорі, який був предметом судового розгляду, було відсутнє іпотечне застереження щодо задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, тоді як у спірних правовідносинах у іпотечному договорі міститься відповідне застереження, яке дозволяє іпотекодержателю зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки. Отже зазначений висновок є нерелевантний. 
За таких обставин, надавши оцінку доводам сторін, обставинам та доказам у справі, враховуючи недоведеність позовних вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 352, 354, 355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (правонаступника ОСОБА_2 ) до Акціонерного товариства «Альфа-Банк», треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Бучанського районного нотаріального округу Селіверстов Владислав Олегович, про визнання незаконним рішення державного реєстратора, скасування рішення і запису про державну реєстрацію, - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Київського апеляційного суду.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя:          Інна ФІНАГЕЄВА