06.05.2026 
Справа № 482/1249/25 
Номер провадження 2/482/18/2026 

РІШЕННЯ
Іменем України

06 травня 2026 року місто Нова Одеса

Новоодеський районний суд Миколаївської області у складі головуючого судді Кічули В.М., за участю секретаря судового засідання Алєксєєнко В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Нова Одеса справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності, скасування державної реєстрації, визнання права власності, -

встановив: 
ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності, скасування державної реєстрації, визнання права власності.
Свою позовну заяву обґрунтовував тим, що 11.06.2003 року між сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Троїцьке», як продавцем, та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , як покупцями, які були членами Херсонської товарної біржі «Ізумруд», був укладений договір купівлі-продажу № 63, в рівних часинах, нерухомого майна, що складало 97/100 частки комплексу нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
16.11.2005 року, рішенням виконавчого комітету Троїцької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області № 75, відбувся поділ майна, придбаного ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , з одночасним переведенням приміщень у житлові будинки та присвоєнням цим житловим будинкам нових адрес, зокрема житловому будинку, що належить ОСОБА_3 присвоєно адресу: АДРЕСА_1 , а також видано відповідні свідоцтва про право власності на нерухоме майно.
02.10.2012 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
11.06.2021 року рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області за позовом ОСОБА_1 , договір купівлі-продажу № 63 від 11.06.2003 року, в частині покупця ОСОБА_3 визнано удаваним та недійсним з моменту його укладення, визнавши в цій частині договору покупцем ОСОБА_1 . 
02.02.2023 року позивач, як фактичний власник вказаного нерухомого майна звернувся до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради із заявою про державну реєстрацію права власності, згідно рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області від 11.06.2021 року, але отримав відмову у вчиненні такої дії, яку в подальшому оскаржив.
20.04.2023 року, повторно звернувшись до Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, позивач знову отримав відмову у в проведенні реєстраційних дій, яка була вмотивована тим, що заяву та документи додані до неї подано відносно державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна, що складається з гаражу, позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 294,0 кв.м.; гаражу, позначеного на плані літерою Б-1, загальною площею 609,9 кв.м.; споруди № 1, огорожі № 2, 3, 4, тоді як у Державному реєстрі прав зареєстровано інший об`єкт нерухомості — житловий будинок загальною площею 269,1 кв.м., право власності на який зареєстровано за особою, відмінною від особи покупця, права якої визнано удаваними за договором купівлі-продажу від 11.06.2003 року. Вказана відмова від вчинення реєстраційних дій позивачем не оскаржувалася.
Крім того у липні 2023 року ОСОБА_3 звертався до Заводського районного суду міста Миколаєва із заявою про перегляд рішення суду від 02.10.2012 року за нововиявленим обставинами, у задоволенні якої було відмовлено. 
Тому, посилаючись на викладене та те, що позивач позбавлений можливості здійснити реєстрацію права власності на спірне майно, просив суд про задоволення позову та:
?припинити право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на житловий будинок АДРЕСА_2 ;
?скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_2 ;
?скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на житловий будинок АДРЕСА_2 ;
?визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .
Відповідачкою ОСОБА_2 було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона посилаючись на обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав, просила відмовити у задоволенні позову.
У відповіді на відзив позивач просив про відхилення аргументів відзиву та про задоволення позовної заяви. Також звернув увагу суду на те, що відповідачка ОСОБА_2 не заперечує жодного факту, викладеного у позовній заяві.
Позивач у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримав, справу просив розглядати за його відсутності.
Відповідач ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав, справу просив розглядати за його відсутності.
Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася.
Відповідно до ч. 2 ст. 247ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Вивчивши доводи позову, дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.
11.06.2003 року між сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Троїцьке», як продавцем, та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , як покупцями, які були членами Херсонської товарної біржі «Ізумруд», був укладений договір купівлі-продажу, зареєстрований в журналі реєстрації біржових угод за № НОМЕР_1 , а також в РКП «Новоодеське РБТІ» за реєстровим № 12983410 від 30.11.2005 року, щодо купівлі-продажу рівних часинах, приміщень гаражу літ А-1, загальною площею 294,0 кв.м.; гаражу літ. Б-1, загальною площею 609,9 кв.м.; споруди № 1, огорожі № 2, 3, 4, що складає 97/100 частки комплексу нерухомого майна розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області у справі № 482/682/19 від 11.06.2021 року, задоволено позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , закритого акціонерного товариства сільськогосподарське закрите акціонерне товариство «Троїцьке», третя особа Миколаївське представництво Херсонської товарної біржі «Ізумруд» про визнання договору купівлі продажу в частині покупця удаваним та недійсним, визнання прав покупця та визнано договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, що складається з гаражу, літера А-1, загальною площею 294,0 кв.м.; гаражу, літера Б-1, загальною площею 609,9 кв.м.; огорожі № 2, 3, 4, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 11 червня 2003 року між сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Троїцьке» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» та зареєстрований в журналі біржових угод представництва Херсонської товарної біржі «Ізумруд» в м. Миколаєві за № 63 від 11.06.2003 року, в частині покупця ОСОБА_3 удаваним та недійсним з моменту його укладення, визнавши в цій частині договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна, що складається з гаражу, літера А-1, загальною площею 294,0 кв.м.; гаражу, літера Б-1, загальною площею 609,9 кв.м.; огорожі № 2, 3, 4, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який укладено 11 червня 2003 року між сільськогосподарським закритим акціонерним товариством «Троїцьке» та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на Херсонській товарній біржі «Ізумруд» та зареєстровано в журналі біржових угод представництва Херсонської товарної біржі «Ізумруд» в м. Миколаєві за № 63 від 11.06.2003 року, - покупцем ОСОБА_1 .
Рішенням виконавчого комітету Троїцької сільської ради Новоодеського району Миколаївської області № 75 від 16 листопада 2005 року за ОСОБА_3 визнано право власності на житловий будинок з господарськими приміщеннями літ. Б-1, загальною площею 605,5 кв.м., житловою 47,0 кв.м., що складає 97/200 частки нерухомого майна з присвоєнням адреси: АДРЕСА_2 ; за ОСОБА_4 визнано право власності на житловий будинок з господарськими приміщеннями літ. А-1, загальною площею 269,1 кв.м., житловою 54,3 кв.м., що складає 97/200 частки нерухомого майна з присвоєнням адреси: АДРЕСА_1 ; за Новоодеським районним підприємством державної ветеринарної медицини, на праві загальнодержавної власності – приміщення будинку літ. А-1, загальною площею 24,1 кв.м., що складає 3/200 частки нерухомого майна з присвоєнням адреси: АДРЕСА_2 .
На підставі рішення виконкому Троїцької сільської ради № 75 від 16 листопада 2005 року відповідачу ОСОБА_3 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно - будинок житловий з господарськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано в РКП «Новоодеське РБТІ» 30 листопада 2005 року за реєстровим № 12983410; ОСОБА_4 видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, зареєстровано в РКП «Новоодеське РБТІ» 29 листопада 2005 року за реєстровим № 12559717.
Також зі змісту вказаного вище рішення суду встановлено, що 02.10.2012 року рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Судом встановлено, що рішення Новоодеського районного суду Миколаївської області у справі № 482/682/19 від 11.06.2021 року набрало законної сили та оскаржене не було.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру Прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 429439446 від 02.06.2026 року, за ОСОБА_3 30.11.2005 року, на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого виконкомом Троїцької сільської ради, зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими приміщеннями за адресою: АДРЕСА_2 .
11.12.2013 року, на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва № 2/1412/1797/12 від 02.10.2012 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про спільну часткову власність на вказане майно в розмірі 1/2 частки за ОСОБА_2 .
Відповідно до висновку колегії з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 09.03.2023 року, колегією було розглянуто скаргу ОСОБА_1 на рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій № 66331640 від 08.02.2023 року, прийнятого державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради щодо об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 . 
Встановлено, що відмова у проведенні реєстраційних дій була вмотивована тим, що нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору, в частині сторони договору; в договорі купівлі-продажу від 11.06.2003 року відсутня відмітка про його реєстрацію в БТІ, що передбачено п. 4.5 цього договору; подане рішення суду не містить визнання прав власності.
За результатами розгляду вказаної скарги колегією було прийнято рішення про часткове її задоволення, шляхом, в тому числі, скасування рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій № 66331640 від 08.02.2023 року.
20.04.2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради було прийнято рішення про відмову в проведенні реєстраційних дій № 67270290, яка обґрунтована тим, що договір купівлі-продажу від 11.06.2003 року укладений відносно об`єкта нерухомого майна, що складається з: гаражу, позначеного на плані літерою А-1, загальною площею 294,0 кв.м.; гаражу, позначеного на плані літерою Б-1, загальною площею 609,9 кв.м.; споруди № 1, огорожі № 2, 3, 4, що складає 97/100 частки комплексу та розташований за адресою: Миколаївська обл., Миколаївський р-н, с. Троїцьке. При цьому з відомостей Державного реєстру прав та його архівної складової встановлено, що в Реєстрі прав власності наявний запис про реєстрацію права власності ОСОБА_4 в цілому на об`єкт нерухомого майна (будинок житловий з господарськими приміщеннями) загальною площею 269,1 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . У зв`язку із викладеним встановлено, що наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, право власності на яке зареєстровано за особою відмінною від особи-покупця, права якої визнано удаваними за договором купівлі-продажу від 11.06.2003 року.
Вказана відмова у проведенні реєстраційної дії позивачем не оскаржувалася.
13.08.2024 року постановою Миколаївського апеляційного суду у справі № 22-ц/812/1264/24, частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_3 , скасовано ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 26.06.2024 року та заяву ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами рішенні суду за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Частиною першою статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. 
Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.ч 1-3 ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи.
Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.
Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
За приписами ч.ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.
Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.
Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, у свої постанові від 30.07.2020 року по справі № 752/13695/18, вказав, що віндикаційний позов — це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
У своїй постанові від 23.11.2021 року у справі № 359/3373/16-ц Велика Палата Верховного Суду констатувала наступне.
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно підтверджує фактичне володіння ним. Тобто суб`єкт, за яким зареєстроване право власності, визнається фактичним володільцем нерухомого майна. При цьому державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності) (п. 62).
Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (п. 63).
Тому заволодіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на нього ще не означає, що такий володілець набув право власності (права володіння, користування та розпорядження) на це майно. Власник, якого незаконно, без відповідної правової підстави, позбавили володіння нерухомим майном шляхом державної реєстрації права власності на це майно за іншою особою, не втрачає право володіння нерухомим майном. Така інша особа внаслідок державної реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає його фактичним володільцем (бо про неї є відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно). Але не набуває право володіння на відповідне майно, бо воно, будучи складовою права власності, і далі належить власникові. Саме тому він має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, ним заволоділа (п. 64).
З огляду на викладене володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння як складова права власності неправомірним (незаконним) бути не може. Право володіння як складова права власності на нерухоме майно завжди належить власникові майна (п. 65).
Отже, особа, за якою зареєстроване право власності, є володільцем нерухомого майна, але право власності (включаючи право володіння як складову права власності) може насправді належати іншій особі. Тому заволодіння земельною ділянкою шляхом державної реєстрації права власності є можливим незалежно від того, набув володілець право власності (і право володіння) на таку ділянку чи ні (п. 66).
Володіння, як фактичний стан, слід відрізняти від права володіння. Зокрема, права володіння, користування та розпоряджання майном належать власнику майна (частина перша статті 317 ЦК України), незалежно від того, є він фактичним володільцем чи ні. Тому власник не втрачає право володіння нерухомим майном у зв`язку з державною реєстрацією права власності за іншою особою, якщо остання не набула права власності. Натомість така особа внаслідок реєстрації за нею права власності на нерухоме майно стає фактичним володільцем такого майна, але не набуває права володіння, допоки право власності зберігається за попереднім володільцем. Отже, володіння нерухомим майном, яке посвідчується державною реєстрацією права власності, може бути правомірним або неправомірним (законним або незаконним). Натомість право володіння, якщо воно існує, неправомірним (незаконним) бути не може (п. 67).
Власник з дотриманням вимог статті 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування, оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (постанова ВП ВС від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38).
Сама собою державна реєстрація не є окремою підставою набуття особою права власності, а є офіційним засвідченням державою набуття особою права власності (п. 123 постанови ВП ВС від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20).
Державна реєстрація права власності не породжує права власності, з огляду на державну реєстрацію - право власності не виникає, вона визначає лише момент, з якого право власності виникає, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
Факт набуття права власності має передувати державній реєстрації, оскільки юридичний зміст державної реєстрації полягає у визнанні і підтвердженні державою цього факту.
Велика Палата Верховного суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Після початку відображення таких відомостей (записів) у цьому реєстрі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень вичерпують свою дію (постанови ВП ВС від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц, від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13, від 23.11.2021 № 359/3373/16-ц, від 29.11.2023 у справі № 513/879/19).
Неодноразово судами було встановлено, що підставою виникнення в особи права власності на спірне майно є конкретні документи, вказані у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Як встановлено судом, запис про спільну часткову власність на спірне майно в розмірі 1/2 частки за ОСОБА_2 внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва № 2/1412/1797/12 від 02.10.2012 року, яке на час розгляду даної справи не скасоване.
Відтак у суду відсутні підстави для припинення права спільної часткової власності на спірне майно в розмірі 1/2 частки, зареєстрованого за ОСОБА_2 .
При цьому, пред`явлення позивачем також іншої вимоги - про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем, також не відновить прав позивача, які він вважає порушеними, оскільки залишається чинною підстава набуття особою права власності - рішення Заводського районного суду м. Миколаєва № 2/1412/1797/12 від 02.10.2012 року.
Враховуючи зазначене, позивачем обрано неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки заявлені позовні вимоги не призведуть до їх відновлення.
Натомість, рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою, враховуючи вищевикладену судову практику, для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. 
На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. 
Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц).
Ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Виходячи з цього в задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності слід відмовити. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до виникнення прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі № 466/8649/16-ц).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у постановах ВП ВС від 02.07.2019 року та від 22.10.2019.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (Висновки ВП ВС від 19.01.2021, 16.02.2021).
Враховуючи норми чинного законодавства та правові висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту права власності позивача буде пред`явлення віндикаційного позову про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння, у зв`язку з його юридичним вибуттям з володіння позивача, оскільки таке майно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом.
Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 2 ЦПК України, змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків (частина п`ята статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Враховуючи зазначене, суд вважає, що позивачем підтверджено порушення його правомочності володіння спірним майном, в контексті юридичного вибуття майна його з володіння, але для його захисту обрано неефективний спосіб захисту права власності.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Таким чином, виходячи з викладеного, а також беручи до уваги твердження сторін, суд вважає, що позивачем у даній справі обрано не ефективний спосіб захисту права власності, а відтак у задоволенні позовної заяви слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 264, 265, 273, 285 ЦПК України, суд,-
ухвалив:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності, скасування державної реєстрації, визнання права власності.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий суддя: В.М. Кічула